Kytice

Karel Jaromír Erben

Kritická hybridní edice

Řídí Jiří Flaišman, Michal Kosák a Tomáš Pavlíček

Ústav pro českou literaturu AV ČR / Akropolis / Památník národního písemnictví

Kniha vznikla v rámci grantu MK ČR (NAKI II), identifikační kód: DG16P02H033, „Od pramene k edici. Zpřístupnění archivních fondů české literatury a jejich využití v ediční praxi“.

Publikace vznikla v rámci výzkumného záměru Ústavu pro českou literaturu Akademie věd České republiky, v. v. i., (RVO: 68378068).

Kniha byla vydána s podporou Akademie věd České republiky.

Při vzniku edice byly využity bibliografické zdroje výzkumné infrastruktury Česká literární bibliografie — https://clb.ucl.cas.cz/ (kód ORJ: 90243).

Digitální vědecká edice volně dostupná na: www.ucl.cas.cz/khe

Recenzovali: PhDr. Petra Hesová, Ph.D., a doc. Mgr. Robert Adam, Ph.D.

© Ústav pro českou literaturu AV ČR, v. v. i., 2024

© Filip Tomáš — Akropolis, 2024

© Památník národního písemnictví, 2024

© Edition and commentary — Ústav pro českou literaturu AV ČR, v. v. i., 2024

© Graphic and Cover Design — Markéta Jelenová, 2024

ISBN 978-80-7658-110-4 (Ústav pro českou literaturu AV ČR, v. v. i.)

ISBN 978-80-7470-346-1 (Filip Tomáš — Akropolis)

ISBN 978-80-88503-32-3 (Památník národního písemnictví)

ISBN 978-80-7658-111-1 (MOBI — Ústav pro českou literaturu AV ČR, v. v. i.)

ISBN 978-80-7470-347-8 (MOBI — Filip Tomáš — Akropolis)

ISBN 978-80-88503-33-0 (MOBI — Památník národního písemnictví)

ISBN 978-80-7658-112-8 (ePUB — Ústav pro českou literaturu AV ČR, v. v. i.)

ISBN 978-80-7470-348-5 (ePUB — Filip Tomáš — Akropolis)

ISBN 978-80-88503-34-7 (ePUB — Památník národního písemnictví)

KATALOGIZACE V KNIZE — NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Erben, Karel Jaromír, 1811–1870

Kytice / Karel Jaromír Erben. — Vydání v tomto uspořádání první. — Praha : Ústav pro českou literaturu AV ČR : Akropolis : Památník národního písemnictví, 2024. — 1 online zdroj. — (Kritická hybridní edice ; 5. svazek)

Chronologický přehled. — Obsahuje bibliografické odkazy

ISBN 978-80-7658-112-8 (Ústav pro českou literaturu AV ČR ; online ; ePub). — ISBN 978-80-7470-348-5 (Akropolis ; online ; ePub). — ISBN 978-80-88503-34-7 (Památník národního písemnictví ; online ; ePub)

* 821.162.3-1 * (0:82-14) * (0:82-13) * (0:82-144) * (0.027) * (0.034.2:08)

— česká poezie

— lyrická poezie

— epická poezie

— balady

— kritická vydání

— komentovaná vydání

— elektronické knihy

821.162.3-1 — Česká poezie [25]

Obsah

1. Předmluva k vydání Kytice Karla Jaromíra Erbena v KHE

2. KYTICE

1. Pověsti národní

1. Kytice

2. Poklad

3. Svatební košile

4. Polednice

5. Zlatý kolovrat

6. Štědrý den

7. Holoubek

8. Záhořovo lože

9. Vodník

10. Vrba

11. Lilie

12. Dceřina kletba

13. Věštkyně

2. Písně

1. Sirotkovo lůžko

2. Večer

3. První májová noc

4. Panna a máti

5. Cizí host

6. Anděl strážce

7. Smolný var

8. Odchod

9. Sbor při otevření Měšťanské besedy v Praze dne 1. února 1846

10. Perlový vínek

11. Král duchů

12. Píseň Ilyrův

13. Svatojanská muška

14. Zazděná

15. Tužba dívčí

16. Ohlas žalmu 45

17. Ohlas žalmu 140

3. Poznamenání

3. Poznámky k vybraným místům Kytice Karla Jaromíra Erbena

4. Život Karla Jaromíra Erbena a historie Kytice

5. Komentář

1. I. K přítomné edici

2. II. Historie textu

1. Rukopisné prameny

2. Časopisecké otisky

3. Knižní vydání

3. III. Volba výchozího textu

4. IV. Ediční zpracování

1. Emendace

6. Abstract

Předmluva k vydání Kytice Karla Jaromíra Erbena v KHE

Po edičním zpracování Máchova Máje (publikováno v roce 2019) vychází v Kritické hybridní edici další klíčové dílo literatury českého obrození, Kytice Karla Jaromíra Erbena, a to v kritickém a pravopisně aktualizovaném vydání. Básník Kytice byl příslušníkem stejné literární generace jako Mácha, s Máchou se i osobně stýkal, a ačkoliv jeho sbírka byla poprvé publikována o sedmnáct let později než Máj, počáteční fáze její geneze spadá do období vzniku Máje, tj. do poloviny třicátých let 19. století. Obě díla také spolu úzce souvisejí svou mnohovrstevnou návazností na repertoár dobové romantiky, avšak do značné míry se liší tím, jaký model existence subjektu ve světě reprezentují. Jedná se tedy o souvztažnost v mnohém nesouladnou, jejímž dokladem je skutečnost, že raná podoba jedné ze skladeb Kytice (Záhořovo lože) byla opakovaně interpretována jako přímá polemická reakce na Máchův Máj.

Tento komplikovaný a subtilní antagonismus se však nevztahuje na paralelu jiného druhu, jež je robustní a evidentní: v obou případech jde o dílo s enormně bohatou recepční a ediční historií. Nepočítáme-li překlady, vyšel do dnešního dne Máj knižně přibližně třistačtyřicetkrát, Kytice více než dvěstěkrát. Tato kvantitativní paralela v sobě obsahuje navíc významnou podobnost, daleko méně nápadnou a vzhledem k rozdílné povaze obou děl na první pohled málo očekávatelnou: Ačkoliv je Máj jednou básní a Kytice sbírkou básní, v obou případech je jejich ediční historie úzce svázána s otázkou, které texty do vydání zahrnout, respektive s variabilitou řešení této otázky. U Máchova Máje se otázka primárně vztahuje k paratextům, jimiž byl vlastní text Máje v prvním vydání vybaven, tj. především k mottu „Dalekáť cesta má! / Marné volání!!“, k dedikaci Hynku Kommovi, tzv. dedikační básni a závěrečnému Poznamenání, objasňujícímu folklorní původ jednoho z motivů prvního intermezza. U Kytice má však problém závažnější povahu a netýká se pouze jednotlivých textů, ale i celých částí sbírky.

Pozdější značná variabilita v oblasti rozsahu i obsahu sbírky je do jisté míry založena již třemi vydáními, jejichž podobu mohl Erben přímo určit. První vydání Kytice z roku 1853 obsahovalo pouze dvanáct básní, překlad jedné z nich do polštiny a vysvětlivky v oddílu Poznamenání. Už druhé vydání z roku 1861 bylo koncipováno podstatně šířeji. Básně z prvního vydání přešly do oddílu Pověsti národní a nově k nim byla přidána Lilie. Zařazen byl oddíl Písně, obsahující sedmnáct textů, a sbírku uzavírala opět Poznamenání. Tato struktura byla beze změn přejata do vydání třetího z roku 1871, připravovaného ještě za Erbenova života, a lze ji tedy do značné míry chápat jako projev již stabilizované autorské intence. K tomu pro upřesnění nutno připomenout, že Erbenovo básnické dílo, původní a překladové, je podstatně širší, než jak ho zachycuje druhé a třetí vydání Kytice, a že konečná podoba sbírky je tedy výsledkem autorovy vědomé selekce, řízené mimo jiné ohledem na funkčnost kompozice sbírky jako celku.

Následná posmrtná vydání sice, co se týče textu, běžně vycházejí z vydání třetího, ale v drtivé většině výrazně proměňují podobu celku, jak jej ve vydání poslední ruky rozvrhl Erben. Nejčastěji byl vypouštěn celý oddíl Písně nebo celý oddíl Poznamenání ve všech třech možných kombinacích (jeden z nich či oba), avšak nezřídka byl modifikován i repertoár jednotlivých oddílů, a to především různě extenzivním vypouštěním konkrétních textů. Uplatňován byl rovněž opačný postup: editoři připojovali texty, které nebyly součástí žádné z autorizovaných podob Kytice, případně do edic vycházejících z prvního vydání včleňovali texty zařazené Erbenem až od vydání druhého. Různými kombinacemi výše zmíněných postupů vzniklo velmi široké spektrum nápadně odlišných verzí Kytice a z více než dvou set vydání odpovídá celku, jak jej stanovil Erben ve vydáních z roku 1861 a 1871, pouhých osm. Naposledy vyšla Kytice v této podobě roku 1948. Autorem relativně pevně ustavená struktura, jejíž logika je zřetelná nejen v zrcadlově organizovaném oddílu Pověsti národní, ale i v oddílu Písně, tak během dlouhé ediční historie degradovala do podoby jakéhosi modulárního systému: V závislosti na předpokládaném čtenáři a ve snaze zprostředkovat umělecky a ideologicky hodnotný obsah editoři na základě dobových estetických kritérií a politických požadavků (týkaly se například básní vyjadřujících loajalitu k rodu Habsburků) jednotlivé části z původní struktury vysouvali, případně do ní vsouvali elementy cizorodé. Identita Kytice tím byla zásadně oslabena a rozkolísána, a lze se domnívat, že čtenáři na otázku „Co je Kytice?“ budou dnes odpovídat velmi rozdílně, podle toho, s kterým vydáním se setkali.

Právě výše popsaný stav byl jedním z hlavních impulsů k vydání Kytice v Kritické hybridní edici. Co do repertoáru a struktury celku podává přítomná edice po téměř osmdesáti letech opět sbírku v podobě, ve které ji ustavil sám autor vydáními z roku 1861 a 1871. Přítomná edice v tomto smyslu restituuje sbírku v její původní historické identitě, která zároveň odráží i autorskou intenci, a aplikací tohoto transparentního postupu vnáší do fundamentálních nejistot produkovaných velmi proměnlivou ediční praxí jistý prvek stability.

Naléhavá potřeba nového kriticky ověřeného vydání Kytice je ovšem dána i dalšími skutečnostmi. Zatímco stabilitu kompozice sbírky pozdější editoři — často z důvodů stojících vně historie jejích pramenů — dalekosáhle narušovali, nepovšimli si zřejmě zásadní nestability reálně přítomné v klíčovém prameni, tj. v knižním vydání z roku 1871, jež běžně představuje výchozí text jednotlivých edic (včetně edice přítomné). Stejně jako první vydání Máje z roku 1836 existuje totiž i toto vydání Kytice ve více textových podobách. Zatímco se ovšem v případě Máje jednalo o odchylku v jednom místě, danou zřejmě nezáměrným poškozením sazby během tisku, u Kytice se jedná o desítky textově a graficky variantních míst, které v konečném důsledku vytvářejí přinejmenším čtyři různé podoby třetího vydání Kytice (bližší popis nalezne čtenář v aparátové části tohoto svazku). Opakovaná zkušenost nejen s exempláři vydání Máje či Kytice nyní ukazuje, že v některých historických etapách je totožnost všech exemplářů jednoho vydání pouze ideálním předpokladem, jejž bude nutno ověřovat. Důsledky výše popsaného stavu pro spolehlivost stávajících edic jsou zřejmé: Pokud si editoři nebyli vědomi variability třetího vydání Kytice, nemohli kvalifikovaně rozhodovat o výchozím textu edice, a jejich volba tak byla striktně řečeno nahodilá, respektive daná tím, který exemplář měli právě k dispozici. Jednotlivé edice se tedy mohou od sebe na různých místech bez důvodu, který by byl čtenáři zřejmý, lišit, což vede k další destabilizaci textu Kytice, tentokrát již na jiné rovině. Přítomné vydání tento nevyhovující stav reflektuje a reviduje.

Potřeba nového vydání Kytice v Kritické hybridní edici je také dána relativně vysokým počtem chyb, jež jsou obsaženy v některých vlivných edicích a které vznikly nepřesnou reprodukcí výchozího textu. Tyto chyby mohou vést až ke vzniku zbrusu nových veršů, například v edici připravované Mojmírem Otrubou v České knižnici (Praha 2003) se spojily dva sousední verše Záhořova lože „pravou na východ, kdež se světlo rodí, / levou na západ, kdež noc vojevodí.“ do verše „pravou na východ, kdež noc vojevodí.“.

Některé novější edice také velmi výrazně intervenovaly do podoby textu Kytice pravopisnou aktualizací, která eliminuje v Kytici velmi frekventovanou (v celém textu najdeme více než tři stovky výskytů), ale z dnešního pohledu nenáležitou kombinaci vykřičníku/otazníku a následného užití malého počátečního písmene; příslušné interpunkční znaky nahrazovaly čárkou, nebo po nich měnily malé písmeno na velké. Pro postup jedním, nebo druhým směrem však v mnoha případech ve výchozím textu neexistuje zřetelná opora. Jednotlivá řešení jsou tak v podstatě libovolná a dostávají se do rozporu s deklarovanými zásadami pravopisné aktualizace. Uplatnění tohoto typu intervence nakonec vede k velmi odlišným podobám textu, které determinují vždy jiný způsob čtení, a to nejen na zvukové, ale i na sémantické rovině. Vůči této další zvenčí vnesené nestabilitě textu Kytice se přítomná edice vymezuje, a to tak, že příslušnou pravopisnou aktualizaci neprovádí, a ponechává tedy text otevřený jeho původním různým možnostem čtení, tj. preferuje nestabilitu, která je vydávanému textu vlastní. Tento postup je také v souladu s naším přístupem ke zvukovým kvalitám Kytice, jež přítomná edice pokud možno respektuje. Analogické pojetí bylo ostatně zvoleno i při ediční přípravě Máje.

Přítomná edice se také nově opírá o dosud neznámé prameny, rukopisné i tištěné, které zpřesňují pohled na historii vzniku jednotlivých textů Kytice, a v důsledku precizují i ediční zpracování textu. Některé rukopisné prameny unikaly pozornosti zřejmě zejména proto, že mají podobu záznamů připsaných na dokumenty jiného typu (korespondence, excerpční lístky Erbenových kartoték apod.), a to často rychlopisem na hranici čitelnosti. Na těchto nečekaných místech mohly být objeveny jen novou soustavnou, neselektivní revizí velmi rozsáhlých archivních celků obsahujících Erbenovu pozůstalost (především fond K. J. Erbena v LA PNP). Výše naznačený nekoncentrovaný způsob vzniku některých pramenů Kytice, který kontrastuje se systematičností Erbenových záznamů jiného typu, lze snad velmi opatrně klást do určité souvislosti s některými devalvujícími Erbenovými soukromými výroky označujícími Kytici za pouhou hříčku z jeho mladších let (např. v dopise Schrollovi z 27. 3. 1853).

Pokud jsme výše připomněli širší básnický kontext Kytice, připomínáme v této souvislosti kontext celého Erbenova díla, jehož kvantitativní těžiště a dominantní ambice ležely v oblasti práce vědecké a odborné. Poněkud paradoxně má dnes tato práce částečně jen historickou hodnotu a v povědomí široké veřejnosti přežívá v krajně fragmentární podobě díky Poznamenáním, připojeným k oné „hříčce“, jež je dnes zřejmě nejživější částí Erbenova díla.

Všechny dnes dostupné prameny, nově nalezené i již známé, jsou, s výjimkou definovanou v komentáři na s. 231, prezentovány a trvale zpřístupněny v obrazové a textové podobě a ve formě tzv. synoptického různočtení v digitální edici, jejíž jádro ovšem tvoří vědecká edice Kytice, vybavená textologickým komentářem. Při shromažďování pramenů Kytice byl sebrán také rozsáhlý exogenetický materiál v podobě Erbenových výpisků z četby, opisů cizích textů, vlastních i cizích zápisů folklorních látek apod., které mohly vstupovat do některých fází geneze jednotlivých textů Kytice. Tento materiál není zatím do digitální edice zahrnut a čeká na zpracování.

Na rozdíl od úvodu k vydání Máje v předchozím svazku jsme nevěnovali konkrétní pozornost nejistotám a ambivalencím, které vyplývají přímo z textových pramenů. Neznamená to však, že by jich bylo méně nebo že by byly méně závažné. Zde jsme však chtěli především v maximální stručnosti naznačit důvody, jež nás vedly k novému edičnímu uchopení Kytice. A tyto důvody jsou tentokrát definovány především nejistotami a nestabilitami jiného druhu, tj. takovými, které jsou sice latentně přítomné už v pramenech samých, ale krystalizovaly na různých rovinách až v průběhu dlouhé ediční historie.

KYTICE

z básní Karla Jaromíra Erbena

POVĚSTI NÁRODNÍ

Kytice

Zemřela matka a do hrobu dána,

siroty po ní zůstaly;

i přicházely každičkého rána

a matičku svou hledaly.

5I zželelo se matce milých dítek;

duše její se vrátila

a vtělila se v drobnolistý kvítek,

jímž mohylu svou pokryla.

Poznaly dítky matičku po dechu,

10poznaly ji a plesaly;

a prostý kvítek, v něm majíc útěchu,

mateří-douškou nazvaly. —

Mateří-douško vlasti naší milé,

vy prosté naše pověsti!

15natrhal jsem tě na dávné mohyle —

komu mám tebe přinesti?

Ve skrovnou já tě kytici zavážu,

ozdobně stužkou ovinu;

do šírých zemí cestu ti ukážu,

20kde příbuznou máš rodinu.

Snad že se najde dcera mateřina,

jíž mile dech tvůj zavoní;

snad že i najdeš některého syna,

jenž k tobě srdce nakloní!

Poklad

I

Na pahorku mezi buky

kostelíček s věží nízkou;

s věže pak slyšeti zvuky

hájem a sousední vískou.

5Není zvuk to zvonka jemný,

tratící se v blízké stráně:

dřevatě to rachot temný,

zvoucí lid do chrámu Páně.

A tu z vísky k boží slávě

10zhůru běží zástup hojný:

veský lid to bohabojný

a dnes Velký pátek právě.

V chrámě truchlo: holé stěny;

oltář černá rouška kryje,

15na roušce kříž upevněný;

v kůru zpívají pašije.

A hle! co se bělá v lese,

v černém lese za potokem?

Nějaká to veská žena,

20ana v náručí cos nese.

I jde rychlým žena krokem,

svátečně jsouc oblečena,

tam tou strání za potokem —

pacholátko malé nese.

25Běží žena, dolů běží,

pospíchá do chrámu Páně:

tuť nablízku lesní stráně

kostel na pahorku leží.

A v úvale ku potoku

30náhle ubystřuje kroků;

neb jak větřík volně věje,

z kostela slyšeti pění:

v kůru tam se právě pěje

Krista Pána umučení.

35Běží, běží podlé skály:

„Co to? mám-li věřit oku?

což mě moje smysly šálí?“

Stane, ohlíží se kolem —

rychle kroky zpět obrací,

40stane zase, zas se vrací —

„Tam ten les a zde ty klesty,

tamto vede cesta polem —

vždyť jsem nezbloudila s cesty!

Bože, co se se mnou děje!

45což zde nejsem u kamena?

jaká se tu stala změna!“

Zase stojí, zase spěje,

celá jsouci udivena,

oči rukou si protírá,

50o krok blíže se ubírá:

„Bože, jaká to tu změna!“

Tu, kde z divokého klestu,

od kostela tři sta kroků,

veliký čněl kámen v cestu,

55co se nyní jeví oku?

Jeví se tu ženě, jeví

vchodem vršek otevřený —

vysvětliti sobě neví —

kámen v cestu postavený,

60postavená celá skála,

jak by od věků zde stála.

Jeví se tu, jeví ženě

chodba pod zemí co síně

vyklenutá ve křemeně;

65a tam, klenba kde se tratí,

ve tmavém pahorku klíně,

jakýs plamen znamenati.

I hoří to jasnoběle

jako v noci svit měsíčka;

70i zaplává rudoskvěle,

jak by západ to sluníčka.

I vidouc to, žena žasne

a ke vchodu až pokročí,

a zastíníc dlaní oči,

75hledí v ono místo jasné.

„Bože, jak se to tam svítí!“

Oči rukou si protírá,

o krok blíže se ubírá:

„Jak se to tam divně svítí!

80což to asi může býti?“

Dále jíti však se bojí,

hledíc tam, a venku stojí.

A co váhá a co stojí,

v klenbu patříc neustále,

85mizí bázeň za pohledem,

zvědavost ji pudí předem

a žena se béře dále.

Krok za krokem — a vždy dále

mocně ji to jíti pudí;

90krok za krokem — a ve skále

jen se spící ohlas budí.

A čím dál přichází žena,

stále divná roste záře.

Jižjiž končí se sklepení:

95avšak žena omráčena

rukou zakrývá si tváře,

přímo patřit možné není.

Vidí, vidí — co zde vidí,

kdy to viděl který z lidí?

100Tolik krásy, tolik blesku

mní uzříti jen v nebesku!

Dvéře tu jsou otevřeny

do nejskvělejšího sálu;

zlatem jen se svítí stěny,

105strop rubíny vyložený,

pod ním sloupy ze křišťálu.

Z obojí pak strany dveří

na podlaze mramorové —

kdo neviděl, neuvěří —

110hoří, hoří dva ohňové;

dva ohňové tuto hoří,

nic jich blesku neumoří:

nade stříbrem po levici

lunou oheň zhůru plane,

115nade zlatem po pravici

sluncem pláti neustane.

Planou ohně, jizba plane,

obalena září jasnou;

a dokud tu poklad stane,

120plamenové nevyhasnou,

nic jich blesku neumoří.

Na prahu tu žena stojí,

celá stojí oslepena;

očí pozdvihnout se bojí,

125nemůž zříti do plamena.

Na levici dítě nese,

pravou levé mne si oko;

a když trochu ohlídne se,

osmělí a zpamatuje,

130vzdychne sobě přehluboko

a tak v duši své rokuje:

„Milý Bože! co já zkusím

na tom světě nouze, hladu!

bídně život chránit musím —

135a zde tolik těch pokladů!

Tolik stříbra, tolik zlata

v podzemní tu leží skrejši!

Jenom hrstku z té hromady —

a já byla bych bohata

140a byla bych nejšťastnější,

já i moje dítě tady!“

A co myslí a co stojí,

ohroženější se stane;

svatým křížem se ozbrojí

145a jde, kde to běle plane.

Jde a stříbra kousek zdvihne,

avšak zase tam položí;

zdvihne zas a je prohlíží,

jeho blesk a jeho tíži —

150a zdali je zas položí?

Ne, již v klíně jí se mihne.

A zdařením tím smělejší:

„Jistě toto prst je boží,

poklad ukázal mi v skrejši,

155chce, bych byla oblažena:

i zhřešiti bych musela,

bych jím pohrdnouti měla!“

Takto k sobě mluvíc žena,

chlapce na zem s ruky složí,

160klekne a klín rozestírá,

chutě s hromady nabírá

a do klína stříbro skládá:

„Jistě toto prst je boží,

jenž nás obohatit žádá!“

165Béře, béře ze hromady —

klín již plný, sotva vstává,

ještě v šátek sobě dává,

tak ji mámí stříbra vnady!

A když již chce odtud jíti:

170ach, zde ještě pacholete!

Jak je ke vší tíži vzíti?

Pacholátko již dvouleté;

vysypati zase štěstí

nezdá se jí dobré býti;

175obého pak nemůž nésti.

A hle, stříbro matka nese!

Dítě se tu na ni třese:

„Mama!“ volá, „mama, mama!“

chytajíc ji ručinkama.

180„Mlč, synáčku! mlč, mlč, hochu!

počkej tuto jenom trochu,

hned tu bude zase mama!“

A již běží, síní běží,

již i síně za ní leží;

185přes potok, po stráni k lesu

spěchá žena ve svém plesu.

A než malá ušla chvíle,

prázdná zpátky zas pospíchá;

a ve potu, sotva dýchá,

190stane zase již u cíle.

A jak vítr zlehka věje,

z kostela slyšeti pění:

v kůru tam se právě pěje

Krista Pána umučení.

195A jak síní v jizbu spěje:

„Haha, mama! haha, mama!“

radostně se dítě směje,

potleskujíc ručinkama.

Nedbátě však matka na to,

II

III

IV

V

Svatební košile

Polednice

Zlatý kolovrat

I

II

III

IV

V

VI

Štědrý den

I

II

III

IV

V

Holoubek

Záhořovo lože

I

II

III

IV

V

Vodník

I

II

III

IV

Vrba

Lilie

Dceřina kletba

Věštkyně