Tento příběh je smyšlený. Jména, postavy, místa a událostí jsou výtvorem autorčiny představivosti nebo jsou použity ve smyšlených souvislostech. Jakákoliv podobnost se skutečnými událostmi, místy či osobami, živými nebo zesnulými, je čistě náhodná.

You Between the Lines

Copyright © Katie Naymon, 2025

Translation © Petra Andělová, 2025

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2025

ISBN epub: 978-80-7689-622-2

ISBN mobi: 978-80-7689-623-9

Mým nejbližším ze studií

Prolog

Před 10 lety

Když Will Langford pomalu, aby neminul jediné slovo, přejížděl špičkou propisky po každém řádku mé básně, cítila jsem, jak mi naskakuje kopřivka.

Will naprosto odpovídal požadavkům na studenta volitelného kurzu Kreativního psaní paní Lincolnové. Dostat se mezi zapsané už něco znamenalo. K žádosti musel uchazeč přiložit tři básně nebo krátkou povídku a místo bylo jen pro deset lidí, aby kurz navozoval důvěrnou atmosféru. Jako jedna ze dvou nováčků jsem měla pocit, že musím dokázat, že si to zasloužím.

Will tuto potřebu neměl. Do kurzu už chodil předtím, zastával funkci předsedy Literárního klubu Rowan School, byl šéfredaktorem Expressions, našeho studentského literárního časopisu, na konci následujícího semestru ho čekalo absolutorium a nástup na studium angličtiny v Middlebury. Will se chtěl stát spisovatelem, až dospěje, a pokud ho člověk znal, tak tohle věděl.

Taky jsem chtěla být spisovatelkou. Na střední škole jsem vyhrávala všemožné literární soutěže. Psala jsem krátké povídky na čas a připadala si jako popová hvězda, když o pár hodin později vyhlásili moje jméno, diplom a zlatý plast jsem přebírala jako cenu Grammy. Líbilo se mi, jak se trofeje třpytí na krajích poliček a zastiňují knížky za nimi. Nepatřila jsem k nejoblíbenějšími ani nejhezčím holkám, ale v sedmičce jsem napsala třetí nejlepší povídku v okrese Cuyahoga.

Psaní mi poskytovalo útočiště. Jako jedináček jsem si nikdy nehrála na domácnost, doktora nebo jiné hry, jimž se sourozenci obvykle věnují. Místo toho jsem si vymýšlela zábavu jen pro sebe. A když ostatní děcka o letních prázdninách objevovala první polibky nebo se honila za kopacím míčem, trávila jsem čas na soustředěních tvůrčího psaní a s klukama se zuby zakutými do rovnátek, kteří mě omylem měli za drsňačku, jež ví, jak chutná pivo, si vyměňovala básně.

V básních jsem mohla být, kým jsem chtěla, i kdyby jen v šesti strofách.

Takže ano, chtěla jsem být spisovatelkou. Ale ne spisovatelkou toho protivného druhu. Připadalo mi, že většina spisovatelů je velice, velice protivných – zejména těch z okruhu hetero bílých mužů. Toho typu autorů, které všichni nesnáší, ale přesto touží po jejich uznání. Víte, jaký typ mám na mysli. Chlápky se třemi jmény jako David Foster Wallace, Jonathan Safran Foer. Nikdy jsem od nich nic nečetla a nikdy ani nebudu. Možná proto, že jsem středoškolačka a, upřímně řečeno, mám lepší věci na práci než číst Krátké rozhovory s odpornými muži.

Nejde jen o současné autory. V devítce jsem se v angličtině prokousala shrnujícím výkladem děl Ernesta Hemingwaye, výtahem Hněvu a vřavy a protrpěla Paní Bovaryovou (ve francouzštině, uf). Ale čtení miluju, přísahám. Nicméně nejsem schopná se ponořit do této vychvalované literární klasiky – té napsané muži, zasazené do války, se záplavou uvědomění, která pramení ze stylizované volby, bídy a utrpení mužů, kteří jsou středem pozornosti. Dejte mi Brontëovou, Austenovou, Lordeovou. Co třeba John Steinbeck? Ralph Waldo Emerson? Pohoda.

Will je jiný, o tom nepochybuju. První den workshopu, když se paní Lincolnová ptala, který náš oblíbený autor v nás probudil zájem psát, Will odpověděl, že Mary Oliverová. Všichni ostatní uváděli Sofokla, Ayn Randovou nebo Charlese Dickense. Chystala jsem se říct, že Erica Go, mladá básnířka spojená s popkulturou, ale dostala jsem strach a zalhala, že Francis Scott Fitzgerald. (Sice jsem se na Halloween oblékla jako Daisy, ale jen proto, že mi koktejlky s třásněmi náramně sluší.)

Tohle je můj problém. Neustále sleduju okolí a podřizuju pohyby, slova, myšlenky a odmlky ostatním.

Will je o rok starší, a proto jsem s ním nikdy dřív do žádného kurzu nechodila. Sledovala jsem ho jen zpovzdálí – Will, jak vyzývá k podání příspěvků do Expressions na ranním shromáždění, Will, zatímco couvá na parkovišti před školou s rukou položenou na hlavové opěrce spolujezdce. Kudrliny karamelově hnědých vlasů, které si nejspíš nikdy neodhrnul z čela, ostře kontrastovaly s dokonale symetrickými jazyky šněrovacích mokasín a uzlem na kravatě. Zatímco ostatní oblíbení starší kluci chodili do méně prestižních škol hrát fotbal nebo chystali pranky, Will Langford, ve svetru s logem Middlebury a khaki kalhotách, psal bezchybným rukopisem básně do vázaného zápisníku.

Naprosto neodolatelný pro holky jako jsem já.

Mimo kurz psaní jsme spolu mluvili jen jednou. A to letos u příležitosti abiturientského plesu, kde se moje nejlepší kamarádka Gen (druhý nováček v kurzu tvůrčího psaní) pokusila zinscenovat naše jakoby náhodné setkání a postrčila mě k němu. Vrazila jsem do něho uprostřed „Mr. Brightside“ a oba nás polila spritem. Omluvil se, i když to zjevně byla moje vina, tedy přesněji řečeno Genina. Nedokázal se mi ani podívat do očí, když se mi šmrncovní růžové šaty nasáklé sladkou limonádou přilepily na tělo.

„Šmarjá, omlouvám se,“ vyhrkla jsem.

Zavrtěl hlavou. „Ne, je to moje vina.“ Přejel pohledem po mém těle. „V umývárně nejspíš budou papírové utěrky…“ Vyrazil směrem k protější straně tělocvičny a Gen mě znovu důrazně postrčila, abych šla za ním.

„Fakt se moc omlouvám.“ Dívala jsem se, jak mu limonáda skapává z náprsní kapsy světle zelené košile. Podal mi papírový ručník, oba jsme se ťupkáním snažili osušit. Ne, že by to nějak pomohlo.

„Vlastně…“ Vykoukl otevřenými dveřmi umývárny a uviděl dav studentů. „Vlastně mi to nevadí. Upřímně pochybuju, že umím tancovat.“

Ve žlutavém světle umývárny se mu oči třpytily jako stroboskop, střídaly se v nich jiskřičky měděné, zelené a bělavé barvy mořské pěny.

„Mimochodem, jmenuju se Leigh.“

Přikývl. „Já vím. Jsem, ehm, Will.“

V žaludku mi vypukl požár. „Jasně.“

Zírali jsme na sebe a nevěděli, co dál. Objala jsem si ramena, protože mě najednou roztřásla zima. Jak nepohodlné je mít tělo.

„Fajn, tak jo. Ještě jednou promiň.“ Usmála jsem se a tváře mi hořely.

„Asi bychom měli, ehm…“

Do umývárny vpadl houf prvaček, aby si u zrcadla přetáhly rty leskem. Mlčky jsme se s Willem vrátili do tělocvičny, kde mezitím začalo hrát Usherovo „Yeah!“

„Co bychom měli?“

Jenomže to už nás pohltil dav a k Geninu zklamání to znamenalo konec našeho rozhovoru.

Takže když jsem včera večer všem rozeslala svoji báseň, aby si ji mohli přečíst před následující hodinou, nedokázala jsem myslet na nic jiného, než co si o ní bude myslet Will.

Většina účastníků kurzu ke kritice přistupovala váhavě, i když paní Lincolnová opakovaně upozorňovala na to, že to není nic proti ničemu a že konstruktivní rady každý autor ocení. Willovy poznámky byly od prvního dne upřímné a užitečné. Vlastně byly tak trefné, že jsem měla pocit, že četl úplně něco jiného než my ostatní. Zatímco já se zmůžu jen na povrchní komentář a prchavou pěnu dní, Will dokáže rozeznat, co chtěl autor říct a nasměrovat ho k tomu. Po každém workshopu jsme po stole posílali svoje připomínky autorovi a kdykoli jsem předávala dál ty Willovy, viděla jsem sloupečky jeho písma na okrajích, značky ve strofách a odstavcích, podtržená slova a vykřičníky.

„Tak prosím,“ pobídla mě kývnutím paní Lincolnová, abych začala s přednesem svojí básně. Sklouzla jsem pohledem k Willovi. Už si podtrhoval a mně se žaludek zhoupl neklidným očekáváním.

„Úvod do feministického blogingu,“ začala jsem a zhluboka se nadechla. „První krok: Napište úvahu 37 důvodů, proč je feminismus potřebný.“

Odmlčela jsem se. Rozhlédla jsem se po učebně. Všichni až na Willa zírali do textu. On se díval přímo na mě, v hnědozelených očích nečitelný výraz, ruce vzorně složené na stole, propiska položená. S každou vteřinou jeho soustředění mi tělem mi probíhaly elektrické výboje. Překřížila jsem nohy v kotnících, abych je vzápětí zase rozmotala.

Moje mlčení se protahovalo a Gen se na mě povzbudivě usmála. Znovu jsem se dala do čtení.

První komentář: Shelton z Arkansasu:

Ženské by měly držet nohy u sebe, neodolatelné

Host: Nebuďte netýkavky!

Palm1992 informuje skupinu, že feminismus znamená prostě rovnoprávnost

(to se moc nepovedlo)

Pokračovala jsem se zbývajícími částmi básně, vybírala pitomé komentáře z aktuálního postu a spojovala je se smyšlenými „kroky“ novinářky. První, napište úvahu. Druhý, doxing. Třetí, výhrůžky smrtí. Myslela jsem si, že je to provokativní. A v komentářích bylo tolik podnětů, že se báseň v podstatě psala sama. Pyšná jsem byla zejména na poslední řádek „Simone de Beauvoirová se obrací v hrobě“, který jsem napsala minulý týden.

„Výborně, Leigh,“ pochválila mě paní Lincolnová. „A teď, třído, otevírám diskusi. Co v ‚Úvodu do feministického blogingu‘ podle vás funguje?“

Gen zvedla ruku první, skoro jako na povel, ale i tak jsem to ocenila. „Podle mě je super nápad spojit výroky ženských pisatelek s obhroublými mužskými komentáři. Vážně skvělá juxtapozice.“ Vyslala jsem jejím směrem úsměv.

Jako další se přihlásila Michaela, jedna z ostřílených účastnic kurzu. „Souhlasím. Název vás vtáhne a líbilo se mi, jak Leigh frázovala obsah na první, druhý a třetí krok. Jako návod, jak být ženou na internetu.“

Začalo se mi dýchat lépe, ale debata vázla a Will pořád mlčel. Paní Lincolnová se třídy zeptala, jestli si myslí, že by se moje báseň měla rozšířit nebo upravit, aby vyzněla jednoznačněji. S konstruktivní kritikou nemám problém – pokud s ní souhlasím. Ale stejně se mi pokaždé sevře žaludek, jako kdybych měla dostat pěstí.

A Will zvedl ruku. I když jsem věděla, že jeho komentáře zkrátka nesmí v kritické části semináře chybět, že prostě musí najít něco, co by zkritizoval, protože jinak by to mohlo vypadat, že není takový literární zázrak, jak o něm vyučující tvrdí, pokoušela jsem si namlouvat, že je to omyl. Že mi třeba jen doporučí, abych rozdělila strofy kvůli plynulosti. Nebo změnila název. Prostě nějakou drobnou kosmetickou úpravu.

„Nejsem si tak nějak vůbec jistý, co se tím autorka snaží říct,“ začal a jeho slova, stejně jako hrot propisky, která pomalu klouzala po řádcích, mě škrábala po těle, bodala mě nesmlouvavě do prsou. „Je nejspíš zábavné spojovat nespojitelné, ale co je tím myšleno? Co to vyjadřuje? Působí to značně povrchně.“

Nevím, co se událo s mým výrazem, ale Gen poklesla čelist a vyletěla jako první. „Jádrem sdělení je, že muži na internetu jsou nebezpeční a že pisatelky se musí vypořádat s řadou úskalí.“

Will pokrčil rameny. „To není nic nového. Kde je zvrat? Kde zápletka? Žádnou zranitelnost nevidím, a i když uznávám, že prokládání mužskými komentáři propůjčuje básni spád a náboj, nerozumím tomu neustálému přeskakování od jednoho k druhému. Co se skrývá mezi řádky?“

Nedokázala jsem se podívat na něj ani na nikoho jiného ve třídě, zírala jsem na svůj text, až se mi písmena rozpila do černobílých skvrn, které nedávaly o nic větší smysl než hieroglyfy.

„Dobře,“ podotkla paní Lincolnová. „Ale na tomto semináři bychom měli být konstruktivnější. Cílem kurzu je rozbor básní, takže byste měl být konkrétnější a říct, co přesně vám není zřejmé, aby Leigh mohla určit, které pasáže básně přepsat.“

„Nejde o jednotlivé verše. Ty dávají smysl.“ Will mluvil pomalu a s jistotou. Žádný hněv, jen tvrdost, neústupnost a zklamání. „Moje hodnocení se týká hlubšího smyslu. Když jsem báseň dočetl, nic jsem necítil. Jen forma, obsah žádný.“

A bylo to tady. Do očí mi vhrkly slzy a hrozilo, že rozmáčí úchvatné líčení řasenkou značky Maybelline.

Jen forma, obsah žádný.

Nejraději bych vyskočila, odkopla židli a vyběhla ze třídy, ale taková nejsem. Nemám to v sobě. Jak by to vypadalo? Co by na to řekli ti z vyšších ročníků, Will nebo paní Lincolnová? Cíťa. Přehrává. Bere si to moc osobně.

Takže jsem tam jen seděla se sklopenýma očima, dokud se mi nepodařilo potlačit slzy. Třída pokračovala v připomínkách a doporučeních, ale nic z toho jsem nevnímala, doléhal ke mně jen nezřetelný šum.

Nakonec se u mě sešly všechny připomínky z obou stran stolu. Willovy ležely nahoře, dokonalý rukopis, krásně čitelný a úhledný, ale nedokázala jsem se přimět je přečíst. Ani jsem je číst nechtěla. Zasunula jsem jeho komentáře dospodu a spolu s ostatními je strčila do batohu. A seminář se posunul k četbě na tento týden.

Neměla jsem v úmyslu Willovy poznámky číst. Nestála jsem o jeho názor. Veškerá zamilovanost byla ta tam. Bez jediné stopy se vypařila.

Jen forma, obsah žádný, slyšela jsem znovu a znovu jeho nevzrušený a sebejistý hlas. A právě to je ta potíž s přímočarými bílými muži-spisovateli. Nakonec se ukáže, že jsou všichni stejní. Dokonce i kluci, kteří sotva zjistili, jakou mocí vládnou.

Kapitola jedna

Současnost

Když jsem před čtyřmi měsíci obdržela rozhodnutí o přijetí do perrinského literárního programu, v první chvíli mi blesklo hlavou, že jsem neuvěřitelně mazaná podvodnice. Anna Delveyová v oboru poezie. Královna podfukářů magisterského studia. Jsem jako ten týpek z dokumentu o Nxivm kultu. Stejně skvělý účes, ale o poznání méně nebezpečná.

Jenže ten dopis nezmizel – lesklý, šokující a adresovaný mně, Leigh Simonové, nikomu jinému. Žádný omyl. Seděla jsem ve svém novém bytě v Perrinu na předměstí Asheville napěchovaném nábytkem z IKEA a pozůstatky z domova, které mi táta přivezl až z Ohia. A za hodinu jsem se měla dostavit na uvítací barbecue.

Máma do Perrinu jet nemohla. Musela neodkladně někoho odoperovat a časově by to nezvládla. Navíc si nejsem jistá, jestli by pro ni cesta jedním autem s tátou byla lákavá, pokud by tedy jeli jedním.

Na Perrin jsem se přihlásila z náhlého rozmaru. Když se rozbroje mých rodičů v uplynulém roce vyostřily, poprvé od bakaláře jsem se chopila příslovečného pera, vyjádřila svoje pocity pomocí slov a poslala svou báseň do Goldfinch Review, kde ji (překvapivě) o pár měsíců později otiskli. Ten drobek uznání mě přiměl upravit staré básně ze školy a rozeslat přihlášky na několik magisterských programů. Třeba se nade mnou někdo slituje nebo bude tenhle rok slabý na talenty, ale že to bude katedra anglistiky v Perrinu, to mě nenapadlo.

Nicméně ani po rozhodnutí o přijetí jsem nevěřila, že jsem se skutečně do programu dostala. Ještě před dvěma dny jsem bydlela v Bostonu, pracovala (přes čas) jako textařka pro reklamní agenturu Coleman a Derry, sepisovala propagační slogany pro jednu společnost, která prodává pleny, a klienti mě místo sedmadvacetileté zaučené textařky považovali za stážistku. Jedno záchodové zhroucení a panická ataka stačily mému nadřízenému, aby mi doporučil, houby, aby trval na terapii. A já jsem děvče, které se chce zavděčit.

Moje terapeutka Bridget nosila mikádo à la Anna Wintourová a slušivé mohérové vestičky. Během sezení dospěla k názoru, že jednou z příčin mého vyhoření je měsíc starý rozchod mých rodičů, ale to je zjevně blbost. Řekla jsem jí, že to souvisí s tím, že dělám, co miluju – psaní, což se změnilo v něco, co nenávidím – psaní.

„Nenávidím klienty a polovinu kolegů,“ prohlásila jsem. „Myslela jsem si, že práce v reklamě s sebou nese úžasnou kreativitu, ale pořád ji něco omezuje. Rozpočty. Mantinely.“

„To musí být pro kreativního člověka opravdu frustrující.“ Bridget si opírala bradu o klouby na rukou a každé moje slovo hltala, jako kdybych pro ni byla tím nejdůležitějším člověkem na světě. Strašně jsem ji toužila pozvat na brunch.

„Kvůli tomu nenávidím psaní. Je to hrozný tlak ze všech stran. Nedokážu se na text podívat, aniž bych ho nevnímala z pohledu klienta. Jakoukoli kreativitu to zabíjí. Jenomže copak mám na výběr? V ničem jiném nejsem dobrá.“

Bridget se na mě pobaveně podívala. „Podle čeho posuzujete, v čem jste dobrá?“

„Když mi to někdo řekne. Je to špatně?“

Zapsala si pár poznámek a věnovala mi kočičí úsměv. „To já nevím. Co myslíte vy?“

Jdi k šípku, Bridget.

Potom se mě zeptala, co dělám, když nepíšu reklamní texty. Nepřišla jsem na nic jiného než na psaní. Ne pro klienty. Pro sebe. Studovala jsem tvůrčí psaní, protože se mi líbí vdechnout slovům život – a protože jsem si neuměla představit, že bych mohla studovat cokoli jiného. Jenomže potom jsem se zaměřila na reklamní texty místo abych se pokusila o děsivější formu psaní – takovou, kde člověk vyplivne sám sebe na prázdnou stránku a zcela bez ochrany se vydá napospas cizincům, aby ho rozebrali na kousky.

„Reklamní texty jsou nepochybně tvůrčí, ale nikdy mě tolik nepřitahovaly,“ vysvětlila jsem Bridget.

Na billboard nebo banner musíte cizelovat větu, dokud není dokonalá. Pádná. Působivá. Dokud není utažená jako námořnický uzel. Černobílá a nezranitelná, bez podhoubí pocitů, bezpečně chráněná před chybným výkladem.

„Možná že už jste připravená na podhoubí,“ opáčila Bridget.

Řekla jsem jí, že jsem se dostala na školu, ale že si nejsem jistá, jestli mám nastoupit. Zdvořile opáčila, že nemůže rozhodovat za mě (což jsem po ní zjevně chtěla), ale že mohu předstírat, že jsem rozhodnutí učinila a potom provést skenování těla a určit, u které z možností se cítím líp.

Poslušně jsem se před ni posadila, zavřela oči a představila si, že do konce života uvíznu u Colemana a Derryho, v sevření pouzdrových sukní a přehnaných očekávání. A pak sebe v programu MFA – příhodná výmluva, proč seknout s prací, aniž bych vypadala jako padavka; šance, že psaní znovu začnu milovat. Bridget přišla s hypotézou, že se v životě rozhoduju příliš racionálně a nedám na intuici a že bych jí měla dát víc prostoru.

Jelikož stojím před zrcadlem v Perrinu v Severní Karolíně a patlám na sebe make-up, abych před novými spolužáky vypadala co nejneodolatelněji, tak už víte, jak jsem se rozhodla.

Bridget mi ještě dala pár rad na rozloučenou, než mi vystavila astronomický účet a navrhla další sezení:

„Leigh, domnívám se, že si musíte dát pozor, abyste nesklouzla ke starým rutinám, které jste si za sedmadvacet let vytvořila. K honbě za uznáním, ke snaze se zavděčit. Pokud se rozhodnete nastoupit, vrhněte se do toho po hlavě a užijte si to. Nesmíte to vnímat jako soupeření. Nesmí to být o ostatních. Musí to být jen o vás.“

Ta slova mi zabrnkala na tělo a rozechvěla prsty, když jsem si nanášela řasenku. Udělala jsem skok vpřed ve spisovatelské kariéře, o kterou jsem vždycky usilovala, a odstřihávám se od všeho, co bylo na střední a na vysoké. Moje tabula rasa.

Šlo o hodně: co si vzít na sebe první den?

Dost jsem o tom přemýšlela. Vytvořila jsem si pinterestovou nástěnku, hltala univerzitní Instagram, abych získala představu, jak se studenti oblékají. Vyšly mi z toho tři možnosti – tři různé možnosti, jak dát najevo, že začínám psát novou životní kapitolu tam, kde mě nikdo nezná.

Zvažovala jsem básnířku skrznaskrz. Celá v černém, oční linky, jednoznačně bez podprsenky, top ze sekáče a nějaký pytel. Nebo bych se mohla obléknout naprosto ležérně, jako kdyby pro mě uvítací grilovačka pro prváky nic neznamenala. Jen záblesk v naprosto přeplněném společenském životě, běžná rutina mezi předčítáními, neformálními workshopy, vernisážemi atd. To by znamenalo džíny se širokými nohavicemi, černé tílko, značkové pantofle a možná rtěnku. Volnočasový model, Francouzka, Newyorčanka, zkrátka tak něco.

Nicméně jsem zvolila třetí možnost, v mém sedmadvacetiletém životě dosud nevyzkoušenou: být sama sebou. Swiftie z Ohia, která nastupuje na magisterské studium v oboru poezie.

Jinými slovy mušelínové šaty a sandály. Poslala jsem své nejlepší kamarádce Gen fotku outfitu už před hodinou a displej zaplnila řada emoji plamínku.

Uprostřed srpna a s propocenými podpažími stojím před přízemní cihlovou budovou a dumám nad tím, jak hluboký výstřih se hodí na party natěšených a neurotických spisovatelů, kteří na mě vzápětí začnou chrlit jména. Povytáhla jsem si spadlý výstřih z ramen výš ke krku a zazvonila. Dveře se vzápětí otevřely.

„Jé, zdravím!“ zaburácel zarudlý plešoun s brýlemi bez obrouček a v polokošili, který vypadal spíš jako zazobaný golfista než jako dlouholetý ředitel perrinského MFA.

Profesora Daniela Kitchenera jsem naposled viděla před pár měsíci. Bylo to při videohovoru, kde se mnou probíral možnosti placení školného poté, co jsem se rozhodla nastoupit. Očividně si mě zapamatoval, o tom nemohlo být pochyb, protože…

„Leigh? Ta Leigh Simonová? Clevelandská básnířka?“ Jeho hlas, hluboký, zvučný a vláčný, odpovídal představě hlasu čtyřiašedesátiletého spisovatele a držitele ocenění National Book Award. Croissant mezi hlasy.

„To jsem já,“ hlesla jsem a snažila se potlačit hluboce zakořeněné nutkání udělat pukrle.

„Jsme naprosto nadšení, že vás tu máme.“ Daniel ustoupil, aby udělal místo své manželce Sharon, profesorce dějin umění v Perrinu, která se zhmotnila za ním se sklenicí s čímsi bublavým v ruce.

„Jsem naprosto nadšená, že jsem tady!“ zacvrlikala jsem. Vešla jsem do domu za Kitchenerovými a zkontrolovala svůj vzhled v zrcadle nad vkusným odkládacím stolkem. Pot se ze mě jen lil. Nejspíš jsem měla zvolit černou variantu.

„Ještě stále čekáme na hrstku dalších, ale už teď jsou tu oba směry zastoupené pár lidmi. Nějací básníci, nějací prozaici.“ Daniel mě odvedl do obývacího pokoje, kterému dominovala knihovna, jež skoro praskala ve švech, s otřepenými hřbety knih, o kterých jsem nejspíš nikdy neslyšela, doplněnými o rodinné fotografie a starožitné hodiny. A před ní v chumlu pět prváků.

Nadešel okamžik pravdy. Vystudovala jsem sice anglistiku, ale se spolužáky jsem neměla nic společného. Autorská čtení v kampusu a studentské literární kluby podle všeho přitahovaly jen určitý typ lidí – potetované, kouřící trávu, takové, kteří si na party nosí knížku, s křivou ofinou, kroužkem v nose a odporem k autoritám. A podle všeho jsem ani já neudělala dojem na ně. Takže jsem se v rámci Úvodu do beletrie a poezie ani nepokoušela skamarádit se spolužáky. Místo toho jsem se stala členkou dívčího společenství, poprvé ochutnala pivo a dumala nad tím, jak je možné, že něco tak hořkého tak snadno klouže do krku. Společenství mi nahrazovalo rodinu – v naprostém protikladu k mému dětství jedináčka. Tehdy pro mě byla „velká sestra“ mnohem zajímavější než nějaká knížka.

„Prosím všechny o pozornost, haló všichni, chci vám představit další skvělou básnířku.“ Daniel rozhodil paže jako konferenciér uvádějící všem známou celebritu. „Leigh Simonová z Clevelandu v Ohiu!“

Vybavilo se mi léto v druháku na literárním táboře, když jsme seděli v kroužku na trávě a postupně se představovali přezdívkami, které začínaly stejným písmenem jako naše jména. „Legendární Leigh,“ řekla jsem to první, co mě napadlo po lichá.

Skupinka se zdvořile usmála, se všemi jsem si potřásla rukou a Sharon Kitchenerová mi vtiskla do levé ruky šampusku s bublinkami.

Wiebke, třicetiletá německá spisovatelka, která posledních deset let žila v New Yorku: mdlý stisk, mírný přízvuk, úžasná voňavka. Hazel, sedmadvacetiletá básnířka z Portlandu, celá v černém, s bagančaty na nohou a piercingem v obočí. Seznámila jsem se taky s Morrisem, spisovatelem z Brooklynu se strništěm a s krabičkou cigaret v kapse saka. Athena s líným jižanským přízvukem, další prozaička, mě sevřela v objetí. Soudě podle jejího trička s nápisem UNIVERSITY OF FLORIDA byla čerstvá absolventka. A ještě Kacey, básnířka z Texasu, v otrhaných džínách a s vřelým úsměvem, při kterém ukazovala většinu zubů. Do prváku toho roku nastoupilo pět básníků a pět prozaiků – a tak jsme čekali, až dorazí další.

Jako první se slova chopila Hazel. Věrná básnickému stylu oblečení a bez podprsenky, jak jsem si všimla.

„Takže Ohio – paráda! Tam jsem nikdy nebyla,“ prohlásila, jako kdyby Ohio bylo Lucembursko – zapadlé místo kdesi daleko, o kterém člověk sice ví, ale nikdy neměl důvod ho navštívit. Tak bohaté ale Ohio není.

„O nic jsi nepřišla,“ zažertovala jsem standardní odpovědí z reklamky, nad kterou se Newyorčan Morris spolehlivě uchechtl.

„Vlastně jste tu z Ohia dva,“ pokračovala Hazel. „Daniel říkal, že dorazí ještě jeden. Třeba se znáte.“

Potlačila jsem odfrknutí. Ohio je velký stát. „Třeba!“

Plytká společenská konverzace pokračovala a přicházeli další spolužáci. Houston, skoro dvoumetrový hezoun z Chicaga, prozaik a na první pohled potenciální problém. Christine, prozaička ze Severní Karolíny, v brčálově zelených dlouhých a pytlovitých šatech. Jerry, čtyřiadvacetiletý básník, jemuž smršť jmen, míst a věku očividně působila nezměrné utrpení.

Nebylo to zlé. Až na duševní úsilí, které vyžadovaly úsměvy, vnímavé přikyvování při představování ostatních, načasování správného okamžiku, kdy odvrátit pohled a zmocnit se bramborového lupínku, bylo vlastně hezké být ve společnosti spisovatelů. Lidí, kteří tam chtěli být a nepřišli jen z povinnosti.

V ideálním případě mohlo jít o prostředí, kde nikdo nic nepředstírá. Jenomže to by člověk nejspíš chtěl příliš.

„Vlastně jsem se do Iowy ani nehlásila,“ sdělila malému hloučku Hazel a lokla si vína. Prozaici se částečně separovali a postávali u krbu, takže jsem osaměla mezi básníky. „Prostě mi to připadalo jako profláknutá snobárna.“

Kacey pokrčila rameny. „Mám tam dobrou kámošku, próza, a strašně se jí tam líbí.“

„Určitě jo, jenomže v Iowě je mrtvo,“ kontrovala Hazel.

„Jo, jasně, místo je důležitý. Na Perrinu mě přitahovaly možnosti mimo školu,“ pokračovala Kacey. Neměla jsem k danému tématu co dodat. „Příští rok bych chtěla učit prváky Úvod do beletrie a poezie. Nevím, jestli se mi chce být redaktorkou v literárním časopise.“

Náš kurz byl díkybohu plně hrazený, protože každý student někde získal místo pomocného redaktora, což představovalo práci při studiu. Ve druháku jsme mohli požádat o místo redaktora v univerzitním literárním časopise nebo učit prváky. A k tomu dva z ročníku ještě dostanou možnost prestižního stipendia u slavného hostujícího profesora, což mohlo být hodně zajímavé v závislosti na tom, kdo přijede.

„Perrin má skvělý časák,“ namítla Hazel. „Já publikuju v Ploughshares…“

„Už jsou tady všichni?“ skočila jsem jí do řeči. Básníci se pomalu začali znovu slévat s početnější skupinou prozaiků.

„Ještě nám chybí poslední básník,“ upozornila nás Athena a natáčela si při tom pramen černých vlasů na prst.

„Ten z Ohia.“ Hazel mě dloubla do ramene. „Možná je to támhleten.“

Nejdřív jsem ho zahlédla v chodbě, potřásl si rukou s Danielem a Sharon a předal jim lahev vína. Z místa, kde jsem stála, jsem mu neviděla do obličeje, ale postavou byl okouzlující. Připadal mi něčím povědomý. Vysoký, široká ramena, volná košile a ohrnuté pláťáky, na nohou sandály bez ponožek. Vlnité, světle hnědé vlasy, pramen spadlý do čela. Vypadal na profesora. Pozval Daniel i profesory?

Za pár okamžiků už stál v obýváku mezi námi a mně se v břiše zhmotnil kámen, který byl těžší a těžší.

„Konečně jsme všichni!“ zahlaholil Daniel v momentu, kdy na mě padal strop i stěny. „Přátelé, s potěšením vám představuji posledního z našich básníků, Williama Langforda z Clevelandu!“

Will zahájil představovací kolečko a postupně si se všemi potřásl rukou. Z pokoje kdosi vysál veškerý vzduch, všechno se odehrávalo zpomaleně a uši mi zalehly jako pod vodou. Jeho hlas jsem slyšela z velké dálky – hluboko posazený a jako lepkavý med mi stékal po kůži.

Stál přede mnou, a protože jsem poslední minutu připomínala solný sloup, cítila jsem na sobě pohledy všech přítomných, kteří se snažili rozluštit, co se mi asi honí hlavou. Napřáhl ke mně ruku a potom, jako kdyby mu někdo vylil na hlavu kbelík ledové vody, ji trhnutím svěsil podél těla a zůstal na mě nevěřícně zírat.

„Ehm! Ahoj!“ řekl. Nechtěla jsem si ani začít představovat, jak mě obličej zrazuje červení.

„Wille?“ slyšela jsem svůj hlas, vysoko posazený s intonací otázky. Nebylo to otázka. Ve skutečnosti ne.

Kapitola dvě

Naposled jsem se s Willem Langfordem viděla nešťastnou náhodou.

Měl zůstat navždy uzavřený ve středoškolské přihrádce mého mozku, do níž jsem uložila hanebné výsledky testů z matiky a trapné fotky. Nicméně jsem ho z ničeho nic potkala o čtyři roky později, když jsem vyrazila do Middlebury na letní školu a on odcházel po absolutoriu.

Tehdy to mělo být naposled, co jsme se setkali. Přinejmenším, kdyby to záleželo na něm.

Jenomže teď byl tady v Perrinu, přímo přede mnou a vyšší, než jsem si pamatovala. Ne, že bych se na svoji paměť mohla spolehnout. V uplynulých šesti letech jsem poslední setkání s ním měla před očima tolikrát, že mi připadalo živé a zamlžené zároveň.

Vypadal unaveně. Vrásky kolem očí a váčky pod nimi. Voněl, jak jsem si pamatovala – jedinečnou směsicí koření, soli a pižma.

„Vy dva se znáte?“ vyhrkla Hazel, která pozorovala naši podivnou a napjatou reakci.

Willovi se trošinku napjaly svaly v obličeji, a potom ucedil: „Jo…“

„Chodili jsme na stejnou střední,“ vložila jsem se spěšně do hovoru, abych se nedočkala dalšího nepříjemného překvapení v podobě jeho příštích slov. Společenská zvyklost velela, že nadešel čas ho místo potřesení rukou zlehka obejmout, ale nedokázala jsem k tomu svoje tělo přimět, a on se taky očividně k žádnému kontaktu neměl.

Will přikývl, upřeně se mi pronikavým pohledem plným překvapení zadíval do očí. „Jak je to dlouho? Šest let?“

Šest let a dva měsíce. Přesto jsem odpověděla: „Ano, šest.“

Skupinka znovu ožila a hovor se opět rozproudil. Will stál přede mnou a já cítila nutkání se ho dotknout, čistě jen proto, abych se ujistila, že není duch ani přelud.

„Nevěděl jsem, že tady budeš,“ pokračoval.

Očividně ne. Nebyla jsem s Willem v kontaktu a upřímně řečeno jsem s ním ani v kontaktu být nechtěla. Nikdy jsem ho neměla mezi přáteli na Facebooku, nesledovala jsem ho na Instagramu. Jak tam teď stál přede mnou, měl ve tváři stejný výraz jako před šesti lety, když ode mě odešel a nechal mě na sluncem zalitém chodníku ve Vermontu: odtažitý a nesmlouvavý.

Usmála jsem se. „Mám dojem, že jsme spolu od Middlebury vlastně nepromluvili.“

Zamračil se, což pro mě bylo zadostiučinění. „Vloni jsem viděl tvoji báseň v Goldfinch Review.“ Jeho pohled opustil moje oči a sklouzl k nohám, bokům a ústům. Připadalo mi to jako náraz mořské vlny.

„Jo, no… jen namátkou vybraný pokus, který jsem vyslala do světa.“

Přikývl a zkoumavě se na mě zadíval, jako kdyby čekal, že něco dodám. A to se nestalo.

„Hmm, ale vedlo se ti dobře?“ Pootočil se a rozhlížel se po místnosti, jako kdyby škemral o záchranu.

„Jo, skvěle.“ Žmoulala jsem nožku skleničky v prstech. „Co ty?“

Otevřel ústa, zaváhal, v jeho očích jsem za chladným pohledem cosi zahlédla, jakousi energii, která ho přiměla natáhnout ruku a sevřít rty. Potom se ale narovnal a tyčil se nade mnou ještě hrozivěji.

„Mám se dobře.“ A tím to haslo.

Zoufale jsem potřebovala najít nějakou výmluvu, abych se z hovoru s ním vyvlékla. Naštěstí Sharon Kitchenerová otevřela dveře na terasu a vybídla nás, abychom ji následovali ven za Danielem, který na zahradě griloval papriky a kuřecí prsa. Vůně paprikových lusků a čerstvě posekané trávy se vpily do panujícího horka.

Will ode mě odešel, aby si vzal pivo. Během okamžiku už u mě stála Kacey. „Moc zajímavej,“ špitla a pro jistotu se důkladně rozhlédla, jestli není poblíž. Nasadila spiklenecký tón, jako kdybychom se znaly roky a chtěla si podrbat. Žaludek se mi sevřel, ale chtěla jsem si najít přátele, a Kaceyina ochota se svěřovat tak záhy vypadala jako dobrý začátek.

„Je v pohodě,“ odpověděla jsem rovněž tlumeným hlasem a ona si odfrkla, jako kdybych plácla naprostou blbost.

Danielova zadní zahrada se koupala v podvečerním slunci. Chtěla jsem zjistit, jestli se na mě Will dívá, ale to by znamenalo podívat se na něho a takovou satisfakci jsem mu nehodlala dopřát. Snažila jsem se soustředit na skupinku autorů před sebou – Wiebke, Athenu a Christine, ale na to jsem byla příliš myšlenkami jinde. Podivné napětí v prsou se hrozilo každým okamžikem vyvalit ven.

Daniel odložil obracečku a kleště. Všichni ztichli. „Nuže, přátelé, žasnu nad tím, kolik spisovatelů a básníků se tady sešlo. Do našeho programu se každoročně hlásí hromada nadaných autorů, takže byste měli být právem hrdí, že jste tady. Vybírali jsme vás podle vašich textů a pronikavosti ducha, kterou jste projevili v motivačních dopisech, a pokusili jsme se vytvořit různorodou skupinu rozmanitých stylů.“

Dívala jsem se na spolužáky, ale Will několik kroků ode mě upíral pohled přímo na Daniela.

„Věřím, že nadcházející dva roky budou ve znamení růstu a rozvoje nejen po tvůrčí stránce, ale i po té lidské. Ti, kteří tu dnes s vámi stojí, vás budou postrkovat, povznášet a učit se s vámi. Věřím, že na konci tohoto studijního programu budete hrdí na svá díla a že navázané vztahy orámují vaši tvorbu i osobní život.“

Vyměnili jsme si nejisté úsměvy.

„Takže si užijte dnešní večer – máme spoustu vína i piva a zhruba za hodinu se k nám přidá druhý ročník, aby to tu bylo ještě zábavnější.“ Daniel tleskl a pozvedl sklenici. „Na rok plný růstu a spousty a spousty textů!“

Všichni jsme pozvedli sklenice a připili si. A v ten okamžik jsem si všimla, že se na mě Will dívá.

***

Bylo osm a měla jsem v hlavě. Stejně jako všichni ostatní. Hovor se konečně stočil od jiných programů tvůrčího psaní, mezi kterými jsme se rozhodovali (Hazel potřebovala všem sdělit, že skoro šla do Michiganu a já jsem si nechala pro sebe, že jsem se nikam jinam nedostala), k nejobdivovanějším autorům, což bylo jen zdánlivě lepší téma. Blesklo mi hlavou, že to bude chtít ještě další rundu, aby se všichni uvolnili a přestali se bavit o psaní.

Kacey byla zatím ta nejlepší sázka na přátelství. Trochu mi připomínala Gen a trochu školní partu z Tufts. Vypadalo to, že v sobě na rozdíl od ostatních nemá nutkání něco předstírat. V otrhaných džínách a tílku spíš připomínala poradkyni z letní školy než studentku tvůrčího psaní poezie.

Ohledně ostatních jsem si zatím nebyla jistá. Všichni chtěli mluvit jen o psaní a básnictví. Já se chtěla bavit o jídlech, která mají rádi, možná i o rozvrhu a zvládání povinností v rámci programu, o městech, z nichž pocházejí, o tom, jak moc jsem nejistá z nadcházejícího studia MFA. Kéž by byli tak nervózní jako já.

„Tak jakou poezii máš v oblibě?“ vyzvídala Hazel. Považovala jsem to za chyták a nebyla si jistá, jak odpovědět. Kromě povinné četby jsem ve volném čase vlastně žádnou poezii nečetla. A ve vzácných případech, kdy jsem po nějaké sáhla, se jednalo o online literární časopisy s experimentální poezií z popkultury. Jediná básnířka, od níž jsem toho přečetla víc, byla Erica Go. A to jsem rozhodně nechtěla rozhlašovat do světa první den.

„No, od všeho trochu,“ pinkla jsem jí míček zpátky. „A co ty?“

Vychrlila pět nebo šest jmen. Z doslechu jsem znala jediné (Ocean Vuong).

Christine, prozaička ze Severní Karolíny, se připojila k nám, aby nám pověděla, že píše v surrealistickém stylu, například za svou povídku o ženě, která porodila rybu, získala cenu jakéhosi menšího literárního časopisu.

„Není to až tak o té rybě, spíš o kapacitě mateřské lásky,“ dodala.

„Týjo, to je fakt zajímavý,“ zareagovala jsem jako idiot.

Na druhé straně zahrady se Will bavil s Wiebke a Morrisem. Dokázala jsem si živě představit, jak probírají všechny ty hoch časopisy, ve kterých publikovali, stípka, jež je čekají po absolutoriu, slavné spisovatele, kteří jim napíšou doporučení.

Tlumený šum hovoru a indie hudby záhy narušil rozruch v domě. A vyšla z něho skupina lidí – druháků.

„Čau všichni!“ pozdravila holka se silnými brýlemi s růžovou obroučkou a paží potetovanou geometrickými vzory. „Tak jsme tu, abychom vyzvedli prváky a vzali vás ke mně na menší domácí afterparty.“

Přišlo jich asi pět a všichni vypadali, že jsou v našem věku – mezi pětadvaceti až pětatřiceti. Jeden z mužů, s chrpově modrýma očima a dlouhými plavými vlasy stočenými do uzlu na temeni, působil velmi přitažlivě. Krátce se mnou navázal oční kontakt a mě zašimralo v břiše.

Rozloučili jsme se, poděkovali Kitchenerovým a nechali se odvést o tři bloky dál do bytu potetované paže. Jmenovala se Penelope, bylo jí pětadvacet, byla básnířka a pocházela z Bostonu. Její byt byl o poznání méně hezký než Kitchenerovic dům, ale působil vážně příjemně a lednička byla plná piva Pabst Blue Ribbon. Gramofon hrál cosi, co jsem neznala, a ve vlhkém dusnu severokarolínského bytu se nám orosily obličeje.

Will se bavil s tím s blond uzlem a ženou s mulletem a ostře řezanými rysy modelky. Seděla jsem s Hazel, Penelope a Kacey v obýváku. Poprvé za celý večer jsem měla možnost nerušeně pozorovat Willa.

Stál s váhou přenesenou na jednu nohu, ramenem opřený o kuchyňské dveře, jako kdyby bez opory neudržel rovnováhu, a s hrudníkem natočeným do obývacího pokoje. Viděla jsem, jak mu koutky úst vylétly vzhůru. Jak se zasmál. Jak mu stříbřitě lesklé tmavé chloupky vykoukly z rozepnuté košile.

Naše oči se přes celou místnost setkaly a jeho výraz zkameněl. V první chvíli jsem měla nutkání uhnout pohledem, ale potom, možná abych ho vyzkoušela nebo abych otestovala sebe, jsem to neudělala. Uhnul jako první a mně to přineslo obrovské zadostiučinění.

„Leigh?“

Trhnutím jsem se probrala k vědomí. Penelope se na mě dívala se shovívavým úsměvem. „Pardon.“ Přinutila jsem se k úsměvu. „Už to víno vážně cítím. Radši si dám sklenici vody.“

Ukázala ke kuchyni. „Sklenice jsou ve skříňce nad dřezem.“

„Díky moc.“ Vydala jsem se do kuchyně, prošla kolem Willa a dvou druháků a dávala si přitom dobrý pozor, abych se na nikoho z nich nepodívala.

Opřela jsem se o dřez a vypila rovnou dvě sklenice za sebou.

„Páni, brzdi.“

Otočila jsem se. Za mnou se křenil ten s uzlem. „Moc vína,“ řekla jsem na vysvětlenou a napřáhla k němu ruku. „Nejspíš jsem se ještě nepředstavila. Leigh.“

Stiskl mi ji. Jeho modré oči byly tak krásné, že jsem se do nich dívala až příliš dlouho. Z toho, jak se usmíval, bylo jasné, že o své přitažlivosti ví.

„August. Nech mě hádat… básnířka?“

„Co mě prozradilo?“

„Básníci se na večírcích MFA vždycky opijí první.“ Nad horním rtem se mu zaperlil pot.

„Taky jsi básník?“ odrazila jsem útok.

„Ano, ale musím říct, že po roce večírků už se mi daří líp držet alkohol na uzdě.“ Napil se piva a naklonil se ke mně. Byl cítit tabákem. „Podle mě je čas na panáka,“ zašeptal. Otočil hlavu směrem ode mě, přiložil si dlaně k ústům a zahulákal: „Panáky!“

Z obýváku k nám dolehl souhlasný pokřik. V přítmí prosvíceném povznesenou náladou jsem si během chvíle ťukala Fireballem s ostatními.

Kacey se zhmotnila vedle mě, podobně opilá. „Čauves, Leigh!“ zahlaholila s velkým nadšením a mírným texaským přízvukem. Přes všechno pití její tmavohnědé oči pozorně sledovaly okolí.

„August hodlá hádat, jestli jsi prozaička nebo básnířka,“ prohlásila jsem, zatímco August pil vodu.

„Že by? Tak fajn, do toho.“ Vyzývavě se na něho zadívala.

August ji přejel pohledem od hlavy k patě. Naprosto bezostyšně se zastavil u výstřihu, kde jí z nízko posazeného tílka přetékala ňadra.

„Básnířka,“ prohlásil po krátkém zamyšlení.

„Panebože, to je úžasný,“ vyhrkla Kacey a v údivu si připlácla dlaň na holou kůži. „Jak jsi to poznal?“

August se postavil za ni a sklonil hlavu k jejímu krku. Potom ukázal na gauč uprostřed obývacího pokoje, na němž posedávali Hazel, Jerry a pár druháků. „Půlka prozaiků už šla domů. Zůstalo jen rozdivočelé tvrdé jádro.“

Odfrkla jsem si. Byla jsem sice opilá, ale jen stěží rozdivočelá. A navíc v mušelínu.

Na Kacey to udělalo trochu větší dojem.

„Jak se projevuje tvoje rozdivočení?“ zavrkala a obrátila se čelem k němu.

Jejich rozhovor a další vývoj mě přestaly zajímat, a tak jsem si natočila další sklenici vody, abych neutralizovala Fireball, a vrátila se do obývacího pokoje. Jenomže až ke gauči jsem nedorazila, po cestě jsem vrazila do čehosi tvrdého s intenzivní vůní a zděšeně jsem zírala na zpomalené vyšplíchnutí vody ze sklenice.

„Ježíši.“ Uskočila jsem, ale silná ruka mě chytla za biceps a zabránila mému pádu.

„Toho panáka sis nejspíš neměla dávat,“ řekl hluboký a příjemný hlas.

Will, samozřejmě. Po jeho lněné košili se uprostřed hrudi rozlévala mokrá skvrna, jako kdyby mu krvácelo srdce.

„Nejsem opilá,“ prohlásila jsem opile. „Aspoň ne natolik, abych udělala tohle.“ Ukázala jsem na jeho prsa, potom na svoje a potom znovu na jeho. Chystala jsem se otočit a odejít, když jsem si uvědomila, že mě stále drží za paži.

„Leigh.“ Znělo to skoro jako pokárání, ale mělo to zvláštní podtón, který jsem v alkoholovém oparu nedokázala rozklíčovat. Pohled jeho tmavých očí jsem cítila až v krku.

„Wille.“

Pustil mě. „Já, ehm,“ odkašlal si, „raději Williame. V posledních letech jsem prošel svého druhu proměnou.“

„Proč?“ Upřeně jsem si ho prohlížela, jako kdybych mohla v jeho vzhledu najít odpověď.

„Prostě jsem… z ‚Willa‘ vyrostl. Chtěl jsem zkusit něco jiného a sedlo si to.“

„Nehodlám ti tak říkat.“

Očividně nevěděl, co na to odpovědět, a tak se rozhodl to ignorovat. Netušila, jestli za to mohl alkohol, ale jeho obličej získal barvu přezrálých jahod.

„Takže, jakých bylo těch šest let?“ opřela jsem se o futro, abych získala oporu.

Váhal. „Fajn.“

„Něco, co by stálo za řeč? Už jsi publikoval v The New Yorker? Žiješ svůj sen?“

„Dokončil jsem magistra v Bucknellu. Potom jsem působil jako redaktor v jednom časopise v Pittsburghu. A teď jsem tady.“ Odmlčel se a díval se na mě, jako kdyby na něco čekal. „A ty?“

„Dostudovala jsem. A pak jsem až do minulého měsíce dělala texty pro reklamku v Bostonu.“

Přikývl. „Nezahálela jsi.“ Tišeji dodal: „Sluší ti to, Leigh.“

Jemu to slušelo víc, ale to jsem mu neřekla. Místo toho jsem udělala něco mnohem trapnějšího, něco, co bych nikdy neudělala, kdybych byla střízlivá, to vím naprosto jistě.

„Přijel si i s přítelkyní?“

V očích se mu zablýsklo, rty se zvlnily v úsměvu. Okamžitě jsem se za to nenáviděla, protože pochopil, že získal bod.

„Právě teď s nikým nechodím.“

„Aha,“ hlesla jsem přihlouple. „No, to je skvělý, protože vždycky je mnohem příjem…“

„A ty?“ přerušil mě.

„Ne.“

„Fajn.“

„Vážně? Fajn?“

„Jo.“

„Tak fajn. Omlouvám se za tu vodu.“ Promočená košile připlácnutá na jeho břišní svaly se mi vysmívala. „Tak jo, čau.“ Vystřelila jsem ke gauči za Hazel, která stále oslňovala svoje posluchače postřehy ohledně Iowy.

„Uvažujeme, že bychom zašli na karaoke do jedné špeluňky kousek odsud,“ přivítala mě Penelope. „Přidáš se, Leigh?“

Will si v kuchyni ždímal košili a vykládal cosi Augustovi a Kacey, kteří vypadali, že se na sebe co nevidět vrhnou.

„Jo, no… myslím, že se potřebuju vyspat. Příště moc ráda.“

Penelope přikývla. Ostatní vstali a začali si sbírat kabelky a tašky.

Vrhla jsem ještě jeden pohled na Willa. Ostrý tón jeho hlasu pročísl můj mozek jako jezerní hladinu. A v tu chvíli už jsem věděla, jak to skončí.

Kapitola tři

V hlavě jsem nepochybně musela mít vražený nůž. Probudila jsem se do sobotní kocoviny ve stejné manželské posteli, v níž jsem spávala na střední a kterou mi táta přivezl z Ohia do Severní Karolíny. Bylo na tom cosi poetického – nebyla jsem o nic moudřejší než v sedmnácti.

Nemilosrdné ranní slunce se skrz žaluzie dralo do mého pronajatého perrinského bytu, 56 metrů čtverečních velkého 1kk, vzdáleného sedm minut chůze od kampusu. Ještě stále jsem neměla úplně vybaleno a vládl tam nepořádek, papírové krabice stály vyskládané podél zdí a skříň přetékala všemi barvami. Kocovina mi umožnila všudypřítomný chaos ignorovat. V krku jsem měla vyprahlo a hlava se mi točila, a tak jsem chňapla po láhvi s vodou, kterou jsem si prozíravě postavila k posteli.

„Do prdele,“ pronesla jsem hlasitě. Adresovala jsem to sobě a pronajaté místnosti.

Začínaly se mi vybavovat útržky předchozího večera. Nejznepokojivější byl obraz Willovy hrudi, široké a svalnaté. Zavřela jsem oči a snažila si vybavit ten okamžik. Velký třesk, když jsme se srazili a polila jsem mu košili. Hluboký tón jeho hlasu mi procházel páteří až do kostrče.

To vyvolalo další obraz Willovy hrudi, která mě pevně tiskla ke stěně jeho pokoje onoho odpoledne před šesti lety v Middlebury, jednu ruku měl obtočenou kolem mého pasu, druhou zabořenou v mých vlasech.

Potlačovala jsem tu vzpomínku, vyháněla ji z hlavy.

Zabzučel mi mobil s upozorněním na zprávu na Instagramu. Kacey a Hazel žádaly o povolení mě sledovat. Přijala jsem to a přidala se k sledování jich dvou. Prolistovala jsem fotky Hazel – batůžkářka v Turecku, rybaření na jezeře v Oregonu, pózování s literárními časopisy a posty typu Má báseň našla domov! jako kdyby její báseň potřebovala mít střechu nad hlavou. V biu stálo uchazečka MFA @Perrin University. Mému vkusu lépe odpovídal Kaceyin profil plný fotek jejího záchranářského psa Bruna a hezky nasvícených selfíček s přáteli.

Když už jsem měla otevřený Instagram, nalistovala jsem si Willův. Byl veřejný, ale nikdy jsem ho nesledovala. Instagram se rozšířil až poté, co jsme se naposledy viděli a mně připadalo, že pro nás bude lepší, když o sobě nebudeme vědět a zapomeneme. Jenomže teď jsem ho měla následující dva roky vídat, a tak jsem se na jeho Instagram musela chtě nechtě kouknout.

Ani jediná jeho fotka. Samé krajinky, zátiší, plakáty, příroda. Některé snímky černobílé, některé v tlumených barvách. Objevila jsem fotku vyrovnané hranice knih, obrovské mainské kočky, osaměle stojícího stálezeleného stromu s postem, že je v národním parku Cuyahoga Valley, typický obrázek z výletů v mém dětství.

Všechny naprosto nesnesitelné, stejně jako on. Mrskla jsem mobil na postel.

Povinnosti, které mě čekaly poslední víkend před začátkem semestru, začínaly opětovnou návštěvou v potravinách, vybalováním a rozhodováním, co si první den vezmu na sebe. Už dřív jsem si stáhla rozvrh a přidala ho do Google kalendáře. Barevně odlišené kurzy vypadaly po chození do práce na plný úvazek úžasně lákavě. V pondělí ráno mě čekal seminář Kreativní literatury faktu a odpoledne Workshop poezie. A mezitím první směna v univerzitním Spisovém centru, kde jsem měla pilovat eseje studentů za minimální honorář.

Hltavě jsem dopila zbytek vody v láhvi a konečně sebrala dost sil, abych odvrávorala do koupelny a polkla dva brufeny. Poté následovala inspekce skříně a výběr oblečení na první workshop, zkoušela jsem nejrůznější kombinace sukní a topů, dokud jsem nenašla kousky, které k sobě ladily. Rozhodla jsem se pro áčkovou růžovou sukni a nabíranou blůzu, ale tu jsem obratem vyměnila za bílé tílko. Míň holčičí, víc seriózní.

Znovu jsem si otevřela Willův Instagram. Ze strohé estetiky na mě dýchly bezbřehá nuda a úzkost clevelandského děcka. Moje růžová sukně mu bude odporná.

Snobárna, snobárna a snobárna.

A naprosto v žádném případě nevytahovat Middlebury.

***

„Ahá? Dušička spokojená?“