Text © Alena Šteffelová, 2025

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2025

ISBN epub: 978-80-7689-625-3

ISBN mobi: 978-80-7689-626-0

Když si zahráváš s ohněm,

můžeš se spálit.

VAROVÁNÍ

Právě se před vámi otevírají brány podsvětí. Temné říše zla, na které jsou často paragrafy krátké. Svět tuzemských gangů i mezinárodních organizovaných zločineckých skupin je nelítostný a brutální. A tudíž není vhodný pro slabší povahy.

Z činností mafie jsou v knize zahrnuty: obchod s lidmi, zbraněmi a drogami, vydírání, mučení či nájemné vraždy. Součástí textu jsou rovněž traumatizující situace, zejména znásilnění a pohlavní styk s nejistým či chybějícím souhlasem.

Při psaní některých scén jsem vycházela z rozhovorů s kriminalisty i osobami, které se pohybují na hranici zákona i za ní, z článků v médiích, z knih, filmů či seriálů věnujících se tomuto tématu. Snažila jsem se zachytit realitu českého podsvětí, ať už současnou či tu 90. let. Obojí se zde prolíná. Příběh jako takový i postavy jsou však smyšlené. Ale možná v nich přece jen někoho poznáte…

Máte odvahu vstoupit do prostředí, kde platí jiná pravidla a vždy je něco za něco?

Pak otočte list!

„… Prošel jsi ohněm pekelným

A vím, že máš u sebe popel, který to dokazuje

Cením si tvé lásky

Chci ti ukázat, jak ji můžeš využít

Zažil jsi hodně bolesti ve špíně

A vím, že máš jizvy, které to dokazují…“

MEAT LOAF

Rock and Roll Dreams Come Through

α

Stojí na zastávce hromadné dopravy a přemýšlí, jak dlouho má ještě čekat. Autobus měl jet před osmi minutami. Jenže nic. Blíží se půlnoc a tohle měl být poslední přímý spoj k bytu, kde bydlí. Noc je temná a na začátek října překvapivě teplá. Mohla by jít pěšky. Chůze jí ale zabere minimálně půl hodiny. A jít samotné přes řeku na Jižní Svahy se jí nechce. V tenhle čas to není zrovna příjemné místo. Další varianty taky zrovna lákavé nejsou. Mohla by se vrátit do klubu, kde zrovna probíhá vítání nováčků, a počkat, až se rozhodne zamířit domů někdo další, aby jich bylo víc. Ale už když odcházela, tak to vypadalo, že schopná chůze bude jen ona sama. Ti odhodlanější budou vrávorat, další nejspíš usnou na stole či se svalí někde cestou. Takový doprovod by ji jen zdržoval. Vláčet namol zpité spolubydlící není žádná výhra. Co vrátit se do práce? Možná ještě někdo zůstal a místo oslavy dal přednost získávání hmotných statků? Když budovu míjela, svítilo se v ní. Nakloní hlavu. Musela by zpět přes tržiště nebo to vzít horem přes křižovatky. Semafory líně oranžově problikávají. Ani těm se už nechce dělat. Pohlédne směrem k náměstí T. G. M. Otevřené zelené plochy jsou přehledné. Světla z pouličních lamp nedávají tmě šanci. Vrhají dlouhé stíny skupinek, které se trousí a halekají.

Patnáct minut uteče. Už nemá smysl si nic nalhávat. Žádné zpoždění, buď autobus jel dřív (a to o dost), nebo prostě vynechal. Dá si hluboký nádech. Vykročí směrem přes most klenoucí se nad autobusovým nádražím, které za čtyři roky téměř každotýdenního dojíždění do Zlína zná dokonale. Ví přesně, z jakého stanoviště co kam jezdí.

Spadané listy a slupky kaštanů jí vržou pod nohama. Přitáhne si mikinu blíž k tělu a koukne na hodinky na ruce. Ukazují deset minut po dvanácté. V dálce za sebou zaslechne zvuk motoru. S nadějí se otočí. Ještě není od zastávky daleko, pokud je to autobus, stihne doběhnout zpět. Nic. Zázrak se nekoná. Je to menší dodávka. Přibrzdí.

„Nechceš svézt, puso?“ snaží se kouřící muž na sedadle spolujezdce přeřvat chrchlající a třesoucí se zrezivělou plechovku.

„Ne, díky!“ odsekne. Otočí se od vozu a zrychlí. Něco jí na posádce auta nesedí. Navíc jen blázen by uprostřed noci nasedl k někomu cizímu do vozu. Ona rozhodně dobrodruh není a pokoušet štěstí nehodlá. Úsek za mostem kolem Baťovy vily se topí ve tmě. Dodávka jede vedle ní krokem. Slyší zpovzdálí hlasy dohadujících se mužů. V autě jsou dva, možná tři. V hlavě se jí honí nepříjemné myšlenky. Mohla by někam zahnout? Je tu někde i jiná cesta? Dřívější než pěšina ke komplexu ICT parku v kopci? Snaží se nepanikařit a přidá. Už skoro běží. Stačí pár metrů a uhne. Vzdálí se do stráně a parčíku. Tam se nějak vymotá, aby se zase vrátila k Okružní a potom dolů zpět k Pasekám.

Motor za ní zařve. Zrychlují. Dodávka ji míjí. Vzdali to. Už nikdy takhle sama nepůjde! Skřípění brzd protrhne noc a spolu s ním ostrá rudá brzdová světla. Dodávka sotva pár metrů před ní najede na chodník. Bez rozmyšlení se zcela instinktivně otočí a rozběhne se na opačnou stranu. Zpět do centra města.

„Chyť ji!“

Zvládne to. Musí! Plíce ji pálí. V puse cítí nepříjemnou ostrou kovovou pachuť. Dech se jí krátí a nestačí. Nohy tvrdnou, ale pořád se hýbají. Tenisky dopadají na asfalt a míhají se. Objeví se před ní postava. Zahlédne ji až na poslední chvíli. Vynoří se zpoza stromu. Zaplaví ji vlna naděje. Pak si všimne žhnoucího konce cigarety. Zastavit už nestihne. Ve chvíli, kdy ho míjí, ucítí ruku, která ji zachytí. Ten odporný chlap ji strhne. Přitiskne ji zády k sobě a snaží se jí zacpat ústa, aby nekřičela. Stejně široko daleko není nikdo, kdo by ji mohl slyšet. Nebude zbytečně plýtvat silami, bude je ještě potřebovat.

„Do prdele!“ zařve muž, když ho kousne. Dál ji pevně svírá. Stisk nepovoluje. Další zásah. Trefí ho patou do holeně. Chlap se prohne a přešlápne. Bruneta lituje, že nikdy nechodila na kurz sebeobrany. Kdysi dostala jen pár rad od otce. Jenže to jí bylo deset. Během let v paměti značně vybledly. Přivolává si je. Doufá, že se jako zázrakem vynoří z hlubiny zapomnění. Otrapa ji otočí čelem k sobě. „Přestaň, nebo ti ublížím, ty píčo!“

Nemá co ztratit. Útočník ji o mnoho výškou ani váhou nepřesahuje. I přes sevření rukou se rozhodne naplno využít výhodu, kterou jí poskytl. Koleno jde vzhůru a přesně zasáhne cíl. Cigareta vylétne mužovi z úst spolu se zaúpěním. Pustí jednu její ruku a chytí se za rozkrok. „Do prdele, moje koule! Za tohle zaplatíš, ty děvko!“

Snaží se vykroutit i druhou ruku, aby se vysvobodila. Ale tu chlap drží pořád pevně a s nenávistí jí drtí zápěstí. Jeden trik se ukázal jako docela účinný, tak zkusí druhou dobrou radu. Prsty na volné levé ruce nejdříve sevře v pěst. Pak natáhne ukazováček a prostředníček. Co nejvíc je od sebe oddálí do šířky. Vznikne véčko. V okamžiku, kdy si ji únosce opět pokouší přitáhnout a znehybnit, prsty prudce vyrazí vpřed. Nehty se zaryjí do očí. Rázem má volnou i druhou ruku. Nikdo ji už nedrží. Pocítí hrdost vítězství. Nadechne se. V tu chvíli jí dojde, že po celou dobu zadržovala dech. Krok za krokem couvá od násilníka. Otočí se, připravená rozběhnout se znova pryč.

Přijde rána. Obrovská! Zatmí se jí před očima a sesune se k zemi. Rozostří se jí vidění. Zastaví se před ní pár sešmajdaných botasek.

„Pročs mi, kurva, nepomohl?“ ozve se kousek od ní plačtivě.

„Od toho tady já nejsem. Navíc byla rychlá,“ odvětí nepříjemný zadýchaný hlas. Skloní se k ní funící zpocený tlusťoch se zlatým masivním řetězem kolem krku. V ruce drží páchnoucí kus hadru a cení na ni karátové zuby. Svět se kolem ní rozpouští. Má pocit, jako by klesala někam ke dnu. Tělo jí těžkne. Snaží se udržet otevřené oči, ale vlastní víčka ji zradí. Padají. Zlatavé odlesky na řetízku a v jeho ústech se rozplizávají. Tma houstne. Stane se neproniknutelnou. Přichází bezvědomí.

I.

Do téhle prdele jezdí nerad. Ještě míň mu sedí prostředí, kde má k setkání dojít. Kéž by vše mohl odbýt na centrále jako vždycky! Prachy by předal na pokladně, shrábl podíl, vyslechl si novinky z organizace a případně by převzal nové pokyny a úkoly. Jenže tentokrát to bude zase nadlouho. Je unavený. Těšil se, že si dá týden, možná dva oraz a vypadne z tohohle kolotoče. Místo toho, aby byl na cestě na západ, musí se kodrcat přes rozkopanou D1. Kdyby to snad vzal přes Polsko a Slovensko, dostal by se tam rychleji.

Sedí v autě a odkládá nevyhnutelné. Pozoruje mumraj na parkovišti a u vchodu. Červené lucerny ve tvaru lampionů svítí a vchodové dveře do místního vyhlášeného podniku Pamela se komíhají sem a tam. Je jedním z posledních svého druhu v Česku. Stejně jako ostatní i tenhle se zrodil v devadesátkách. Jenže oproti jiným konec zlaté éry přežil. Přišel sice o trochu pozlátka, musel rozšířit nabídku, ale o návštěvníky nouzi nemá. Právě přicházejí pravidelní zákazníci. I ti, co na dobrodružství šetřili několik týdnů. Vyhazovač zrovna vyprovází ven chlápka, co buď přebral, nebo se ukázalo, že má sotva na to, aby holky očumoval. O zasunutí může akorát tak snít pod schody, kam právě dopadne.

Za co, bože? Na palubním počítači najede do menu. Prsty projíždí seznam skladeb. Tohle bude chtít něco extra. Survivor, hm… Pecka z Rockyho? Eye of the tiger nebo Burning heart? Ne, to chce něco jiného. Zakrouží hlavou, cítí nepříjemný tlak vzadu na krku. Tyhle vypalovačky si nechá do posilovny. Tak co je tam dál. Rap? Jo, ten by ho mohl dostat do správného rozpoložení. Zesílí zvuk a nechá vnitřek auta zaplavit milionem slov. Kadence je stejná jako u dobře fungujícího samopalu.

Mezitím dorazí další auta. Bílé Porsche Cayenne zná a zná i jeho majitele. Pokud někdo v Česku shání kvalitní koks, perník nebo cokoliv jiného v TOP kvalitě, tohle je jeho člověk. Tedy pokud je zákazník ochoten zaplatit Xnásobně vyšší cenu. Prostě miláček, největší kámoš a dodavatel všech VIPek pipek, které si umějí dát do nosu.

Vlastní myšlenky ho pobaví. To značí jediné, je totálně grogy.

„Hlavně ať je to brzy za mnou,“ pronese tiše sám k sobě jako modlitbu, když míří ke vstupu. Čím blíž je, tím je mu jasnější, že zábava se ještě ani rozjela. Podívá se na Margitku, která stojí opřená o fasádu a kouří. Už má dneska, nebo možná celkově, leccos za sebou. Obarvené havraní vlasy má rozpuštěné a make-up několikrát upravovaný. Vrstva je taková, že by se za ni nemusel stydět ani kabaretní klaun. S takovým množstvím by se dal nahodit celý barák. „Jdeš pozdě, blonďáku,“ konstatuje bez zájmu sexuální pracovnice, ale s jistou úctou mu ustoupí z cesty.

Nestojí mu za odpověď ani za pohled. On tu není proto, aby se zpovídal nějaké kurvě. Navíc dneska, i kdyby dorazil až po „zavíračce“, kdy budou všechny končetiny místních holek bezpečně semknuté u sebe, by mu to boss odpustil. Projde dveřmi a zamíří rovnou k baru. „Kde je?“ zeptá se bez úvodu. Tady si nikdo na dlouhé řeči nepotrpí, pokud jde o kšefty gangu. Čas jsou peníze. Jediní, kdo ne zcela dobrovolně sedí u naleštěného dřevěného pultu, jsou kunčofti, kteří platí předražené drinky holkám, aby byly povolnější. Už se nad tím ani nepozastavuje. Je to dobrý a osvědčený způsob, jak z těch chudáků vytáhnout další prachy, a taky to dává lehkým děvám čas, aby nabraly sílu na další číslo. Protože věřit, že prostitutka bude po dvou koktejlech svolnější, může jen zoufalec. Děvka je děvka, dostaneš přesně to, co si zaplatíš. Když máš štěstí. Když máš smůlu, koupíš i něco navíc. Ale to by osazenstvu zdejšího vykřičeného podniku křivdil. Mária, která má bordel na starost, na holky dbá. Jsou pod lékařským dohledem a chodí pravidelně na testy. Ovšem ani tak pro něj nejsou o nic přitažlivější.

„Je nahoře v saloně, krasavče,“ líně odvětí barmanka a přetrhne mu myšlenky.

„Dej pozor, ať ti to nepřeteče, kočko,“ ušklíbne se na ni. Za milé oslovení se na něj žena zářivě usměje. Vezme to jako flirt. Copak ona někdy někomu nalila víc, než by měla? Nebo aspoň tolik, kolik by se slušelo? Nikdy! A to ví oba moc dobře. Jediný objem, který hrozí, že se vyvalí ven, je její nadměrné poprsí. Korzet mele z posledního a každý nádech je příslibem pohromy. Takovou podívanou si rád odpustí.

Vyjde schody a zamíří na konec chodby do salonku, kde se hrává poker. Teď je ale hlavní kulatý stůl bez žetonů a sedí u něj vybraná společnost. Lucky má před sebou vyskládané cihly s práškem a něco hustí do hlavy místnímu bossovi. Tomu svítí oči jako baterky. Rozšířené zorničky těkají po celé obří místnosti a hlava trhaně přikyvuje slovům přísedícího. Jde pozdě. Vládce brněnského podsvětí už stihl otestovat nové zboží. Dal si lajnu a možná ne jednu. Kloudná řeč s ním nebude. Vlastně to zase až tak moc nevadí, o to dřív bude vše vyřízené, zadoufá blonďák. „Ahoj, Johnny,“ pozdraví šéfa Cashovců nově příchozí a dodá: „Lucky, rád tě vidím, pořád přinášíš štěstí všem okolo?“

„Někdo to dělat musí,“ odvětí napomádovaný a až přehnaně pěstěný pětačtyřicátník v obleku na míru.

„Charóne, sedni si k nám. Čekal jsem tě před dvěma hodinami,“ máchne Johnny směrem k volnému křeslu po své pravici.

„Jednání se trochu protáhlo a ta rozesraná dálnice je samá kolona,“ pronese blonďák ledabyle. Asi by se měl omluvit, ale řekl pravdu a za tu by se člověk nikdy omlouvat neměl. Vytáhne zbraň, kterou má zastrčenou v pouzdře u pasu, a položí ji na stůl, aby dělala doprovod všemu ostatnímu, co symbolizuje dobře šlapající obchody.

„A jak to dopadlo?“ zajímá se boss a přitom civí na poletující mouchu.

„Podrobnosti ti řeknu pak. Může to počkat, nejdřív si dořeš věci tady s Luckym. Mám dát prachy na kasu a nechat si vypočítat podíl?“ zeptá se blonďák. To poslední, co by totiž chtěl, je rozebírat záležitosti před někým zvenku. Zvlášť, když dotyčný je úlisný had, jenž netuší, co je loajalita. Zítra by to věděli i na druhé straně republiky. Jestli se totiž za něco platí ještě líp než za snížek, pak to jsou informace. Toho si je ranař dobře vědom.

„Ne, dej to sem.“

Na stole přistanou úhledné balíčky pětitisícovek. Johnny, přezdívaný Cash kvůli své slabosti pro hotovost, se je ani nenamáhá přepočítávat. Jen je postrčí nalevo. Lucky přikývne. Asi to stačí, i když s ohledem na počet bílých cihel buď měl někdo akci a vybral krabici banánů z Kolumbie, co nedávno dorazily do distribučního centra Aholdu v Klecanech, nebo se část vyrovná jinak.

„Takže je můj problém vyřešený?“ ptá se mafián dál, aniž by postřehl odměřenost předchozí odpovědi.

„Vyřešenej,“ potvrdí úsečně Charón.

„Úplně?“

„Pochybuješ snad o mně?“ naježí se muž v džínách a bílém tričku.

„Ne,“ převaluje v puse Johnny poslední lok bourbonu.

„Jazz vysolil, co dlužil, a vydal se na odpočinek.“ Všichni v místnosti sdělení pochopí.

„Dobře, dáš si?“ navrhne velkoryse šéf a kývne směrem k lajnám, které se táhnou po stole.

„Kafe by bodlo. Dojdu si pro něj,“ začne se blonďák zvedat.

„Ne, zůstaň sedět. Maryško, přines mu ho. Dneska se nám dařilo, všechno skvěle klaplo. Budeme slavit,“ plácne šéf přes zadnici svou nejnovější favoritku, která se kolem něj celou dobu prdelí. Neonově růžové prádélko, které víc ukazuje, než schovává, se dá do pohybu a Luckyho kolovrátek o večírcích a celebritách se roztočí nanovo. To bude sakra dlouhá noc, zalituje ranař. Měl si dát místo kafe energeťák, aby vydržel.

Čas se nekonečně vleče. Už mají za sebou modelíny, rádoby herečky, pseudocelebritky z reality show. Tak co, ty vole, může ještě přijít? Johnny se náramně baví nad tím, jak je český rybníček malý a bahnitý. Koho, do prdele, zajímá, kdo s kým co dělal a kolikrát? Jména blonďákovi nic moc neříkají. Ani obličeje si nevybavuje. Únava se vytrácí a místo ní přichází podivné napětí. Cítí mravenčení v prstech a zničehonic i příval energie. Odkud se bere, když posledních několik dní jel na doraz? To kafe muselo být kouzelné. Dojde mu to až ve chvíli, kdy zachytí vychytralý pohled Luckyho. Ty zmrde! Má obrovskou chuť ho chytit pod krkem a třísknout mu tím jeho zasraným, vyžehleným a napíchaným ksichtem o stůl. Místo toho si ale ranař prokřupe klouby a snaží se zklidnit. Teď už odtud nikam nepůjde. Čeká ho přespání v autě. Přinejlepším. Ostatní možnosti mu začínají vířit hlavou. Mozek mu šrotuje a myšlenky v něm lítají jak neutrony v atomovém reaktoru. Modlí se, aby si zachoval aspoň zbytek soudnosti. Kafe a Maryša!

Když má prvotní nakopnutí za sebou a dokáže konečně trochu opanovat své vnímání, uvědomí si, že skupina je stále pohromadě a nikdo se nemá k odchodu. Chlastá se a lajny jedou tak, že kdyby šlo o hokej, domácí mužstvo by se nedostalo z obranné třetiny. Ale Lucky pořád trpělivě čeká a drží se zpátky. Jako by jeho chvíle ještě nepřišla. Přitom obchod byl už dávno uzavřený a místo, kde dřív ležely cihly, zaplnily štosy bankovek. Chybí ještě někdo? Prohlédne si tváře kolem sebe. Johnny, jeho dvě gorily, Lucky a holky, jež se tu průběžně střídají, když mají zrovna volno, a pak další lidi z gangu, co se tu zastaví. Šňupnou si, přihodí něco na stůl a zase si jdou po svých. Jen Maryška a její barbie růžová tanga na ploché prdeli jsou stálicí.

II.

Nepříjemný pocit v ranařovi zesílí, když uslyší hlasy z chodby. Je to přímo kakofonie. Nadávky, pláč, křik a rozkazy. Dorazil Roman. Jeden z honáků. Dodává Cashovi a jeho podnikům holky. I když většina z těch, co přitáhne, jde na export. Buď na západ, pokud vypadají dobře, jsou mladé a mají kliku, nebo na východ. Tam je to jedno. Klienti nejsou vybíraví. Berou všechno. Jen platí o dost hůř a tomu odpovídá nabízená kvalita. Roman nemá vkus, ale tuhle svou slabinu kompenzuje množstvím a ke cti mu slouží i to, že se neštítí ničeho. Proto se za výjimečných okolností může dostat i do vyšších pater a je mu udělen přístup k Johnnymu. A ten den nastane dnes.

Blonďák se od téhle větve kšeftů drží co možná nejdál. Má své zásady. Sice jsou pružné jako guma u vytahaných trenek, ale některé hranice prostě nepřekračuje. Tak jak je možné, že u toho je? Je to náhoda, kterou způsobilo jeho zpoždění? Nebo je za tím něco víc? Na náhody nevěří tím spíš, když si všimne napětí v Luckyho tváři. K něčemu se schyluje. Rozhodně.

Tlusťoch se zlatým řetězem vpadne dovnitř. Sám. Ranař skoro slyší kámen, který mu spadne ze srdce. To poslední, co chce vidět, je zástup plačících a vyděšených dívek. Přičemž mnohé z nich si myslely, že jdou na casting na modelky, to je teď nejvíc cool „nábor“, ale místo toho je odvlečou pryč.

„Mám pro tebe extra zboží,“ rozplývá se pořez, až se nedočkavostí před šéfem skoro zajíká.

„To je skvělé, máme prostě senzační den,“ plácne Johnny Maryšku po kostnatém zadku. Už je evidentně úplně mimo. „Mária se na ně koukne a rozhodne, co a jak,“ mávne rukou boss.

Roman nespokojeně nakrčí rypák a dá si ruce v bok. Je mu jasné, že pokud chce extra příplatky a odměny, od bordelmamá se jich nedočká. Ale kdyby se nějaká kundička zalíbila šéfovi, to by pak bylo jiné ohodnocení. Vycení svůj zlatem obohacený chrup a zaujme postoj pitbulla, který se nemíní jen tak snadno vzdát. „Měl bys je vidět, prostě parádní zboží! Dařilo se.“

„Hmm…“

„Od každého něco,“ olízne si bečka sádla masité rty, až mu z koutku ukápne slina. Podlézá. Blonďák se otřese odporem. Přičmoudlý chlápek, který stojí před ním a jenž má kořeny buď mezi Romy, Rumuny nebo Bulhary, patří ke spodině a jeho neupravený vzhled, špína za nehty a smrad potu to jen podtrhují. I když se bude snažit sebevíc, výš se nevydrápe.

„Myslím, že malá přehlídka by byla roztomilá,“ prohodí rádoby nenuceně Lucky a zajímá se: „Máš nějaká pěkná děvčátka v rozpuku?“

„Se ví,“ holedbá se Roman a v mžiku je ve svém živlu: „Mlaďounké pičky, které ještě nikoho nepotěšily, se taky najdou.“

„Když máme tak úspěšný den, bylo by to pěkné vyvrcholení!“ zapiští vzrušeně král narkotik. Maska spadla. Už se nesnaží nic předstírat. Roman pochopí, že tohle je jeho šance. Promarnit ji nehodlá. Otočí se na patě a vyrazí do akce.

První dovnitř vkráčí menší skupinka. Ranař se natáhne pro zbytek kafe s cukříkem v šálku. Maryša Nemaryša. Tohle jinak nedá. Zvedne se mu žaludek, když vidí, jak Lucky natěšeně vyskočí. Tohle nejsou „mlaďounké pičky, které ještě nikoho nepotěšily“, to jsou děti! Regulérně. Do puberty a jakéhokoliv náznaku vývinu holčičkám chybí ještě pár let.

Jenže hrneček je prázdný. Záchrana se nekoná. Jistě, mohl by to vyřešit jinak, ale to by znamenalo, že mu účet zase o něco vzroste. V gangu se nic neodpouští a taky nic není zadarmo. Za všechno se platí a pro externisty najímané na extra práci to platí stonásobně. Jedině ten, kdo ti dluží, je opravdu loajální a oddělá si to. To je spirála, do které se nechce zamotat. Své nezávislosti si cení nadevše. Navíc si není jistý, kolik toho svinstva už do sebe dostal, a rozhodně nechce riskovat, že přebere. Místo hromádky prášku se radši natáhne po flašce. Vodka bude muset stačit.

Ranař bedlivě sleduje každý pohyb narkobarona. Přijde mu, že se dotyčný musí hodně ovládat, aby radostí a štěstím neskákal, netleskal ručičkama a nekopal nožičkama. Nebo že by to byly důsledky obohaceného presa? Těžko říct. Překupník koksu a dalších chemických sraček stojí u skupinky děvčátek. Okukuje je a sem tam se jich dotýká. Blonďákovi se navalí.

V tu chvíli dovnitř vtrhne jako vichřice Mária a za ní apaticky následuje zbytek „dodávky“. Bordelmamá je rozrušená (možná vzrušená a vyrušená od nějaké extra prácičky, jelikož má na sobě červený župánek a černé krajkové prádlo), ale hlavně vzteklá, že se ji někdo pokoušel ošukat jiným než obvyklým způsobem. Nemá ráda, když ji někdo obchází. Romana probodne nenávistným pohledem, který nevěstí nic dobrého. Tohle si honák později odskáče, to je zřejmé. Ale dodavatel nejnovější várky masa si z ní nic nedělá. Svého už dosáhl, zaujal, a přesně to potřeboval.

Nejpřísnější hodnotitelka žádné novicce nic neodpustí. Zkoumá každou pihu, kvalitu vlasů, poměr výšky a váhy atd. Je tvrdá obchodnice a vkus zákazníků zná ze všech nejlépe. Blonďák od kupčení a handrkující se dvojice pohrdavě odvrátí zrak. Očima přejede po ostatních novopečených členkách harému. Roman měl svým způsobem pravdu, pro každého něco. Blondýny, brunety, černovlásky. Věk rozličný, tím to ale končí. Polovina z těch odrostlejších je na ranařův vkus až příliš vychrtlá. Pravděpodobně jde o ty, co snily o kariéře modelky. Takže míry 90-60-90 jsou pro ně ideálem krásy, ke kterému vzhlížely. Další jsou zase až příliš obalené. Všechny ale mají pohled lapené a vyděšené laně. A pak tu je jedna, která naprosto vyčnívá. Působí jako zjevení. Je evidentně mimo. Opírá se o zeď a fascinovaně si prohlíží okolí. Jako by nechápala a nevěřila, kam se to dostala. Vypadá spíš sportovně. Žádné šatičky, ani krátká sukně pod zadek. Má na sobě džíny, zasviněnou mikinu s kapucí a tenisky. Prohlíží si ji. Je rozhodně nejzajímavějším objektem v místnosti. Nepatří sem.

Blonďák se usilovně snaží nedívat na Luckyho, který obchází holčičky a vybírá si. Jinak by si musel připustit, že právě tohle bude zbývající část vyrovnání za dnešní dodávku. Při uvědomění, že i on měl trochu zboží, za které bude takto placeno, má co dělat, aby se nepoblil. Proto radši dál propaluje pohledem světlou mikinu. Její majitelka zvedne hlavu a opětuje mu pohled. Všimne si obrovské podlitiny, která se jí vybarvuje na tváři, a zkrvaveného koutku rtů. Musela chytit pořádnou pecku. Proto je trochu dezorientovaná. I ona má strach, ale přesto na něj hledí přímo. Zkoumavě.

Výhled ranařovi zacloní jeden z doprovodu skupiny. Muž v šusťákové soupravě se pohybuje ztěžka a působí celkově hodně zvalchovaně. Oči má nateklé tak, že snad ani nemůže vidět. Co chvíli si sahá na koule, jako by se potřeboval ujistit, že jsou stále na stejném místě a neodkutálely se neznámo kam. Má sotva metr sedmdesát a je znát, že chlast je jeho nejlepším přítelem. Tyhle typy jsou vždycky průser. Když si někdo až příliš navykne na alkohol, drogy nebo holky, má to spočítané. Dřív nebo později ho to semele. Většinou je to dřív.

III.

Probere se na podlaze dodávky. V ústech má Saharu, hlava jí třeští a nemůže se hnout. Okolí nabírá kontury jen pozvolna. Obklopuje ji šero. Zdaleka k ní doléhá hovor. Na to, aby rozeznala jednotlivá slova a dokázala pochytit smysl, nemá. Musela by se soustředit a to bolí. Přímo fyzicky. Jako by bolest byla něco, na co se dá sáhnout. Položí hlavu na vibrující podlahu. Je špinavá a neskutečně páchne. Hučení motoru je uklidňující a uspávající.

Znovu nabude vědomí ve chvíli, kdy ji obklopí zlatavá záře. Sluneční paprsky zapadajícího slunce proudí dovnitř skrze otevřené boční dveře. Odlepí od sebe řasy. To je jediný pohyb, kterého je schopná. Okolí postupně dostává barvy. Snaží se pohnout. Ruce má spoutané za zády, ale nohy má volné.

„Jak je na tom? Pořád v limbu?“ zaslechne hlas zvenku. Slunce zastoupí stín a jeden z jejích včerejších známých strčí dovnitř hlavu. Zarudlé nateklé oči ji rychle oskenují. „Pořád,“ odvrátí se chlap v šusťákovce. „Tak nastupovat, dělejte!“ Podlaha se zhoupne. Poprvé, podruhé, potřetí, počtvrté. Někdo o ni zavadí. Snaží se nehýbat. Znova úder botou. Tentokrát slabší a do holeně. Kousek od ní se ozve popotahování. Vzadu pak tichý pláč a vzlyky. Posuvné dveře se s rachotem zavřou. Nákladový prostor se ponoří do tmy. Další, dojde jí. Není sama. Kolik jich tu může být? Šest, sedm, osm. I když se ostatní snaží ležícímu tělu vyhnout, ve stísněném prostoru to nejde. Jakmile naskočí motor a auto se dá do pohybu, pokusí se pohnout. Skrčí nohy, chce se posadit. Po několika nezdarech se jí to podaří. Nechtěně přitom uhodí své spolucestující. Nebo to možná byla jen jedna a odnesla to vícekrát. Nikdo nemluví. Ticho ruší jen zvuk chrochtajícího motoru a tlumené nářky.

Dodávka zastaví. Po kodrcání po nepříliš dobré cestě motor zhasne. Cítí napětí. I ostatní se proberou a čekají. Bojí se toho, co bude následovat. Jsou slyšet další přijíždějící auta. Nic se ale neděje. Až když ruch kolem utichne, posuvné dveře se otevřou. „Vylezte ven!“ zařve tlusťoch ověšený zlatem. „Jedna po druhé,“ dodá panovačně. Jako by se všechny najednou tlačily ven a hrozilo ušlapání. Žádná se nepohne. Strachy se tisknou jedna k druhé. Jsou na špatně osvětleném parkovišti, neznámo kde. Sádelníkovi dojde trpělivost. Hrábne po nejbližší holce a hrubě ji vytáhne ven. „Řekl jsem, vystupovat. Nechtějte, abych tam vlezl!“ Výhrůžka zafunguje. Unesené dívky se pomalu sunou ven. Dodávka se vyprazdňuje.

Je na řadě. Pokouší se postavit, ale nohy má zdřevěnělé. Než se jí to podaří, jsou všechny ostatní venku. „Pomoz naší Růžence,“ postrčí kumpána tlusťoch. Chlap v šusťákovce se k ní přiblíží s nožem v ruce. Dívka se instinktivně odtáhne. Jen při představě, že by se jí dotkl, se jí udělá zle. „Nepřibližuj se ke mně,“ sykne na něj zlostně. Chlap zaskřípe zuby. Chytne ji za svázané ruce, co má stále za zády, a hrubě ji postaví na nohy. Nožem provaz přeřízne. Než bruneta stihne udělat krok či jinak zareagovat, kopne do ní, až z auta vyletí a dopadne na štěrk. Volnýma rukama se pokusí pád zbrzdit. Do dlaní se jí zaryjí ostré kamínky a rozdrásají je do krve. „Jestli budeš dělat dál problémy, tak to s tebou skončím jednou pro vždy,“ kopne do ní. Ostrá bolest ji zbaví vědomí.

Probere ji až pár facek. V tu chvíli se už skupina rozrostla o přírůstky z další dodávky, která parkuje vedle té jejich. Teprve když jsou komplet, dají se do pohybu. Horkotěžko se vydrápe na nohy, aby následovala ostatní. Žok sádla i jeho parťák kolem skupinky pobíhají jako lovečtí psi. Míří k bočnímu neosvětlenému vchodu do budovy. I když je hluboká noc, je zřejmé, že tady se nespí. Dům tepe životem. Zastaví se až v patře na chodbě. Zlatozub se odpojí a jde oznámit příjezd.

Rozhlíží se kolem sebe. Tak takhle vypadá nevěstinec? Do té doby znala jen jeho filmová a literární ztvárnění. Umělecké zachycení se ale od reality příliš neliší. Zdi pokrývá tapeta, jejíž barva se dá pod nánosem kouře z cigaret a nejroztodivnějších fleků jen těžko odhadnout. Červená, hnědá, kávová? Může to být ale i okrová. Zdi jsou obtěžkány obrazy s masivními rámy a obscénními kresbami. Nikdy by ji nenapadlo, že do nějakého takového podniku někdy ve svém životě vkročí. Proč by taky měla? Plánovala si jinou kariéru. Pozornost přesune na další dívky, které budou zřejmě sdílet její osud. Šokuje ji, že některé patří ještě na základku a pravděpodobně na první stupeň. Může jim být tak osm nebo deset let. Většině ostatních je aspoň náct a mají občanku. Nejsou pod zákonem, jenže na tohle asi není člověk nikdy dost starý, pokud se pro nejstarší řemeslo nerozhodne svobodně.

Naženou je do prostorné místnosti. U stolu tam sedí další chlapi a kolem nich se točí polonahé místní dámy. Pořád je lehce otřesená, v tváři jí poškubává, a kdyby mohla, odhmotnila by se. Jenže to se jí nedaří. Poslouchá rozhovor, který vede jejich předák. Handluje s tak čtyřicetiletou poměrně zachovalou blondýnou, která se zhlédla v Marilyn Monroe. Vlasy má zastřižené na mikádo a lehce zvlněné. Ústa má zvýrazněná rudou rtěnkou a nechybí ani tolik typická piha. Zajímalo by ji, zda je znaménko pravé, nebo jestli si ho dáma domalovává.

Čeká, až na ni dojde řada. Co si asi vyslechne? Jaké výhrady zazní? Málo plné rty, velký nos, pihy… Co ještě je vidět při zběžné prohlídce? Pak na sobě ucítí pohled. Jiný. Soustředěný. Zvedne hlavu, aby se rozhlédla. Dá jí to dost práce, než zachytí, komu rentgen patří. U stolu sedí čtyři týpci a pátý stojí vpovzdálí. Jeden se olizuje s vychrtlou blondýnou, druhý si dělá ruličku a sklání se ke stolu, další očumuje náctky a pak tam sedí on. Blonďák ve volnějším bílém tričku a džínách. V ruce panákovku, jako by váhal, zda se má napít nebo ne. Jako by mu nebylo vhod, že u tohohle divadla musí být přítomný. Mezi společnost rozhodně nezapadá. Očima uhne. Na stole před ním leží pistole.

Z kvéru přesune pozornost zpět na jeho majitele. Nadzvedne tázavě jedno obočí. Jako fakt? Ranař jemný pohyb zachytí a zrcadlí.

„Odpověz, když se tě na něco ptám!“ zařve majitel šusťákovky a stoupne si před ni, aby upoutal její pozornost. Chytne ji a prsty zaryje do jejího ramene. Začne s ní třást a napřahuje se. Má s ní ještě nevyřízené účty a teď je možná poslední chvíle, kdy je může srovnat.

„Ať tě to ani nenapadne!“ prořízne ruch místnosti ostrý ledový hlas. Účinek je okamžitý. Ti, co jsou při smyslech, ztuhnou. Licitace utichne. Mária, Roman, jeho poskok i další přítomní se obrátí ke zdroji rozkazu. Ten si teprve v tu chvíli uvědomí, že to vyřkl nahlas. „Nikdy neznehodnocuj to, co chceš prodat. A zvlášť, když je to zboží pro Johnnyho,“ dodá blonďák a hodí do sebe zbytek vodky, co má ve skleničce. Patří sem a oni se ho bojí.

Boss se poté, co uslyší své jméno, probere. Vytáhne jazyk z krku vychrtliny. „Mário, obhlídla sis je?“ Hlava náboru nových pracovních sil přikývne. Ona má jasno. „Dobře, Lucky, vybral sis?“ obrátí se gangster k hostovi. Majitel pojízdné koksárny hladí po hlavě jednu z holčiček. I on má vítězku. K Johnnymu se nakloní jeho favoritka a něco mu špitá. „Máš pravdu, je čas,“ zajede jí boss rukou do tang. „Myslím, že jsme si to dneska pěkně užili,“ oznámí shromáždění a pokračuje: „Romane, jdi s Máriou, ona to s tebou vyřídí. Pro vás ostatní jsou připravené pokoje, abyste mohli pokračovat v individuální zábavě.“

Všechny transakce jsou potvrzené a stačí jen výměnu zboží za prachy dokončit. Roman a jeho poskok opustí přijímací pokoj, i když ne příliš ochotně. Moravská Marylin šikuje nové svěřenkyně. O budoucnosti vystrašených děvčat je rozhodnuto.

„Mário, máš nějaké volné holky tady pro kluky?“ máchne rozdavačně Johnny do prázdna, které má zahrnovat zbývající osazenstvo. Ranař se zhluboka nadechne. Prohrábne si vlasy. Kurva! Přesně tomuhle se chtěl vyhnout. Odmítnout nemůže, protože dárků a pozornosti se nelze zříct tak, aby Johnnyho neurazil a neutrpěly dobré vztahy. Jenže co? Jak se z toho vymotá, aniž by musel zaplatit víc, než je ochotný oželet. Najednou přijde spásná myšlenka. Nechá si ho vykouřit. Oba splní své úlohy a on bude moct co nejdřív z tohohle zpropadeného baráku vypadnout.

„Je mi líto, ale nemám. Kousek odtud je stranický sjezd. Holky jsou na čekačku,“ pokrčí rameny vrchní velitelka. To vysvětluje, proč je i ona v pracovním. Normálně už jen dohlíží na plynulý provoz a kasíruje.

Hurá! Nejdřív předseda, pak místopředsedové, tajemníci a nakonec mrdají běžní straníci. Sláva straně a čest práci. Dá rozum, že pára a rozohnění od řečnického pultu se musí vyventilovat jinde. To je základní pravidlo přežití, které znají všichni otřelí političtí matadoři. Zasloužilé soudružky se nepíchají. Nikdy! Z toho by byl akorát tak rozkol v partaji. A frakce nechce žádná parlamentní strana z levice, pravice ani středu.

„Nedělej si s tím hlavu,“ zvedne se mrštně blonďák a k překvapení všech dodá: „Klidně to necháme na příště.“

„To ne. Vyřešils můj ožehavý problém. Zasloužíš si odměnu. Ty i kluci tady. Mária to nějak vymyslí, že jo?“ trvá na svém Johnny.

Bordelmamá se začne ošívat. Nechce se jí do toho. Má radši jisté peníze z venku než tyhle pochybné kšefty uvnitř. O ranařovi holky říkají, že to má rád rychle a tvrdě. Ale v tenhle moment si nedokáže vybavit ani jednu, která by s ním kdy šla, a to není dobré. Na druhou stranu Mária chápe, že Johnny má jisté zájmy a rád by tohohle střelce připoutal k organizaci co nejtěsněji. Zbývající dva zná a ví, že jsou schopní holky blokovat celou noc a někdy se u toho odvážou i víc, než je zdrávo. „Já ale vážně teď nikoho nemám, budou muset počkat, než se nějaká uvolní,“ řekne nakonec neurčitě.

„Ty vole, já bych politikovi nepodal ani ruku, nesedl si na jeho židli. Natož abych zabral jím uvolněnou píču!“ oklepe se blonďák odporem.

Nastane trapné ticho. Ranař na sobě ucítí nepříjemné pohledy. Mária je nasraná. Johnny je otrávený, protože veřejně shodil jeho nabídku. Celé je to absurdní a tohle bezelstné prohlášení, které nechtěně vyslovil nahlas, to jen podtrhne. Pak se ozve smích. Bruneta to nevydržela. Pohledy všech se z majitele bílého trička přesunou na ni. Tmavovláska v zasviněné mikině si uvědomí svou chybu. Upoutat pozornost rozhodně nechtěla. Radši proto sklopí hlavu. Napětí pomalu povoluje.

„Mário, nějak to zařiď,“ přikáže Johnny.

Ačkoliv se už téměř všichni věnují jiným záležitostem, přece jen v něčím středu zájmu zůstala. Zpod řas vidí blonďáka, který na ni stále civí. I když se snaží ovládnout mimiku, koutky jí pořád jemně cukají. Muž si toho všimne a bezděčně se taky začne usmívat.

„A co mám jako podle tebe asi udělat? To je mám někomu vytáhnout z postele? Prostě žádné volné nemám.“ Diskuze se zadrhne a stále padají ty samé argumenty.

„Jak to, že nemáš?“ vyjede na Máriu boss. „Tady jich máš tucet. Neser mě, do prdele!“ uzemní ji. „Kluci, vyberte si,“ obrátí se Johnny ke zbývajícím mužům, kteří jsou najednou zaskočení vývojem situace.

Zvrat způsobí paniku i mezi novickami. Začnou se k sobě tisknout. Jenže na schovávanou je pozdě. Doteď měli všichni dost času si prohlídnout to, co může kterákoliv z nich nabídnout. Bez delšího rozmýšlení si bodyguardi vyberou. Blondýny a obě „áčka“. Jedna je modelkovského typu, druhá korpulentnější s umělými nehty takových rozměrů, že v ruce nemůže udržet snad ani tužku. Někdo má holt rád plnou náruč a měkko pod sebou, jiný preferuje žebřiny.

„Kterou chceš ty?“ táže se netrpělivě boss blonďáka, který evidentně váhá. Zamyšleně si prohlíží dvě skupiny, do kterých byly dívky rozděleny. „Mário, co je na východ?“

„Do Ruska jsou ty napravo,“ odpoví vrchní kurva udiveně. Překvapí ji, že i přes bujarý večírek dokáže ranař relativně rozumně uvažovat a uvědomuje si důsledky volby. Jenže když blonďák kouká na zmiňovanou trojičku, je mu jasné, že i kdyby kterákoliv z nich vykouřila celou fotbalovou ligu a byla přebornice v práci s jazykem, tak jemu by se při pohledu na ni ani nezhoupnul. Natož aby se mu postavil. Do hajzlu! „Hm…“ povzdechne si. Je rád, že tentokrát myšlenky zůstaly v mozku a nepodělil se o ně s ostatními.

„A co ta s tou modřinou? Co se jí týče, ještě jsem se nerozhodla. Mohla by sice dělat větší potíže než ostatní, ale s tím by sis ty měl poradit,“ nadhodí Mária, plně si vědoma jeho pochybností a toho, že kdyby přišla o další „áčkovou“ holku na export, ztráta by byla příliš velká. Tohle je schůdná varianta a ještě nabízí jisté další možnosti.

Blonďák se zastaví se před probíraným objektem. „Dobře,“ souhlasí nakonec neutrálním hlasem. Když zvedne bruneta hlavu, aby se na něj podívala, spatří jen jeho záda a to, jak odchází z místnosti.

IV.

Následuje průhledný župan před sebou. Vede ji na opačný konec chodby, než je pokerová místnost. Bordelmamá otevře dveře. Je za nimi malý pokojík s jedinou židlí, velkou postelí a svítící lampičkou překrytou červeným šátkem. „Osprchuj se a počkej tu,“ strčí Mária dovnitř brunetu a v mžiku přibouchne dveře. V zámku zvenčí zarachotí klíč. Dívka si všimne, že naproti posteli je velké zrcadlo. Zkusí vzít za kliku, je to marné. Co okno? Zatlučené. V jednom z rohů jsou ale menší dveře. Prudce jimi trhne, za nimi je tma. Nahmátne vypínač. Koupelna. Teda jestli se tak dá nazývat místnost, kde je záchod, umyvadlo, sprcha a pár ručníků a to vše asi tak na dvou metrech čtverečních. Ke štěstí jí v tu chvíli ale stačí. Protože právě na porcelánovou mísu naléhavě myslí posledních několik hodin. Přibouchne dveře a rozhodne se využít naplno zdejší pohostinnosti. Když už je tu zamčená, tak aspoň nebude dál trpět.

Posralo se všechno, co mohlo. Přesně tohle nechtěl. Nemá náladu čelit vystrašené unesené holce a už vůbec s ní nechce diskutovat o tom, aby mu dala. Teď ale nemá na výběr. Sáhne do misky stojící na komodě na chodbě. Je prázdná. To musí být nápor, když už i šprcky došly. Nebo se ukázala hrabivost politiků a narvali si jimi kufříky. Neber je, když jsou v ceně, a tedy zadarmo. Povzdechne si a odemkne pokoj. Je prázdný. Jeho vyvolená tam není. Už se chce otočit a jít nahlásit ztrátu, když uslyší proud vody. Na nic nečeká a vrazí do koupelny. Holka polekaně odskočí od umyvadla. Těžko říct, co čekal. Najednou se cítí trapně, že narušil její soukromí. Bruneta zrudne jako rajče. Vlhký obličej a mokré ruce napovídají, že se pokoušela pít. Ranař odkráčí pryč. Bez jediného slova. Zamkne pokoj zevnitř a klíč nechá v zámku. Dosedne na postel a promne si spánky. Co bude dělat? Čekat. Čas se táhne. „Dřív nebo pozdějc sem stejně budeš muset,“ prohodí.

Z těch možností si bruneta vybere to pozdějc. Nakonec přece jen přiťapá a obezřetně sleduje každý blonďákův pohyb. Ale on nic. Sedí a pozoruje ji. Přemýšlí, co si s ní počne. Je mu to vidět ve tváři. To jí dodá trochu odvahy, opře se o roh místnosti co nejdál od postele, aby mezi nimi byla co největší vzdálenost. I tak to je maximálně metr a půl. Vedle prásknou dveře. Jedny i druhé. Vyčleněné VIP pokojíky se zaplní. Stěny jsou jako papír. Stačí zvýšit hlas a je slyšet všechno. „Ne, prosím, ne. Nechte mě,“ žadoní hlas vlevo. Následují rány. Asi rvačka a pak ticho. „Maminku, já chci maminku,“ štká dítě. „Neboj se, je tu hodný strýček, kterej má pro tebe dáreček.“

Blonďák postřehne, jak se dívka otřese. Bruneta se obejme rukama a vyděšeně se dívá na zdi oddělující jednotlivé kamrlíky od sebe. On mlčí. Teprve teď si všimne poraněných a odřených rukou. Zřejmě právě ona byla příčinou, proč jeden z lovců vypadal tak, jak vypadal. Ta holka má páru a nedala se zadarmo. To nevěští nic dobrého. Budou problémy. Však ho Mária varovala, jenže on ji neposlouchal. V pokoji je příšerné vedro. Ranař vstane a přejde k oknu. Trocha čerstvého vzduchu by se hodila. Zabere. Nic. „Je přitlučené, zkoušela jsem to,“ řekne dutým hlasem děvče. Když to nejde silou, pak to půjde ještě větší silou. Muž vezme za rám a trhne s ním. Ozve se praskání a okno je dokořán.

„Nechceš si sundat mikinu? Je tu horko,“ prohodí chlap směrem k vystresované holce.

„Ani ne.“

Blonďák dosedne zpátky na postel. „Já mám na sobě tričko a potím se jako prase,“ zkouší ji přimět k hovoru.

„Prase se nepotí, nemá potní žlázy.“

„1:0 pro tebe. To jsem nevěděl,“ na rtech mu pohrává úsměv. Bruneta taky nesměle roztáhne koutky. Dobře, pokud je tohle cesta, tak se po ní blonďák vydá. „Co je tedy správně?“

„Co máš na mysli?“

„Když se prase nepotí, tak co by podle tebe bylo trefnější?“ rozvíjí ranař absurdní debatu v pokoji bordelu.

„Vrata od chlíva,“ vypálí tmavovláska, dřív než si to stihne rozmyslet. Když si to uvědomí, dodá: „Kdybychom chtěli zůstat u těch zemědělskejch příměrů… nebo zpocenej jako myš.“

„Myš mi zní trochu líp než ty vrata,“ zakoulí borec očima, jako by nad tím vážně přemýšlel.

„Ale ty nevypadáš jako kořist,“ prohodí ta cizí holka.

„Ne, dělám všechno pro to, abych nebyl. Ale teď jsem v pasti. A ty taky,“ propaluje ji očima. Pokec fajn, ale už by to měl rád za sebou. Zatím se nikam neposunuli a někdo už do toho evidentně začal bušit. Je slyšet i chropění. Ví přesně, oč jde. Někdo použil roubík. Látka tlumí řev a protesty. Ale ne úplně. „Nechceš si sednout?“

„Ne.“

„Mám za sebou fakt těžkej den,“ povzdechne si svalovec a obrátí k ní unavený pohled. Kdybych ti chtěl něco udělat, už bych to udělal. A ty bys s tím nic nezmohla.

„Nejsi sám,“ bruneta si sedne na okraj postele metr od něj a sundá si mikinu. Opatrně ji položí na značně opotřebený a prošlapaný koberec vínové barvy. Dívá se z okna. Jako by tam byl ten nejkrásnější výhled.

„Jsou dvě možnosti,“ nakousne blonďák to, co celou dobu visí ve vzduchu. Zpoza stěny se ozve křik, ovšem je rychle zadušený. Sten. Někdo se blíží k vrcholu. „To je jedna.“ Po ráně, co rozvibruje zeď, je tmavovláska zase na nohou. Přechází nervózně podél zdi. Jeho kolena mine o centimetry. Konečně si ji může trochu líp prohlédnout. Zelené tričko je dost přiléhavé, takže křivky obkresluje poměrně věrohodně a díky spadlým rukávům odhaluje na jedné straně její rameno včetně ramínka podprsenky.

„Jaká je ta druhá?“

Konečně se někam dostáváme, zaraduje se ranař. „Bude to po dobrém. Uděláš mi orál a s úsměvem se rozloučíme,“ předloží jí alternativy. Jo, bude se držet svého plánu. Ještě není všechno ztracené.

„Aha,“ hlesne holka a zírá na něj, jako by právě spadl z Marsu. Ve snaze události trochu popohnat si blonďák sundá triko. Asi chtěla ještě něco dodat, ale teď na něj fascinovaně civí s otevřenou pusou. Rty mírně do ó. Představa ptáka v její puse ho začíná vzrušovat, a to i přesto, jak je zřízená.

To, jak jí na rovinu oznámil své plány, ji totálně vykolejí. Celou dobu se snažila najít nějaké východisko, ale teď jí naplno dochází, v jakém průšvihu je. Před sebou vidí jeho široká holá ramena, hrudník ozdobený vojenskými známkami a vypracované bicepsy. Ruce mu sjíždí k pásku. Muž kožený řemen rozepne a povytáhne.

„Takže?“ dívá se na ni plný očekávání. „Pro co ses rozhodla?“ I když to zní jako otázka, otázka to není. Bruneta si skousne ret. Prsty si chce urovnat neposlušné vlasy, které se jí uvolní z drdolu. Nervózně si ho rozmotá a bezděčně začne zase vlasy stáčet nazpět do uzlu. „Nech si je rozpuštěné!“ přijde příkaz. Poslechne. Jako by ji ovládal pohledem svých šedomodrých očí. Roztáhne gumičku a příval kudrn jí orámuje obličej. Kroutící se ještě vlhké prameny, jež se konečně ocitnou na svobodě, jí sahají až k prsům. „Sundej si tričko,“ zazní další nesmlouvavý pokyn. Přít se nemá smysl, to kudrna ví. Uchopí lem a pomalu látku sune nahoru.

Visí na ní pohledem. Nepopohání ji. Užívá si to. Jako by vítal každý centimetr odhalené kůže. Protahuje to a on se těší, co bude dál. Zadrží dech, když uvidí světle modrou podprsenku. Není to výšivka hořců, co mu zvedne tep. Ta holka má plný dekolt. Mnohem víc, než očekával. Když tričko dopadne na zem, skoro toho lituje. Natáhne ruku, pokoj je tak malý, že na ni dosáhne. Na krku jí visí stříbrný řetízek s přívěskem. Dost neobvyklým. Dotkne se ho a obrátí ho v prstech. „Ležatá osmička?“ zeptá se nechápavě ranař. Tmavovláska na to nic neřekne. Bříšky prstů jí přejede po horní linii prádla. Druhou rukou si ji přitáhne mezi stehna. Fascinují ho její vlny, které si natáčí na prst. Když pramen uvolní, zůstane poslušně držet tvar spirály. Dívka se k němu nakloní. Na tváři ho polechtají její vlasy a cítí pozůstatky svěžího květinového parfému. Zřejmě zvládla sprchu. To je dobře. Oblečení má sice nepříjemný odér, ale její kůže voní svěže. Rukama se mu opře o ramena. Rajcuje ho. Zavře oči a uvolní se. V kalhotách má Mount Everest.

„Nikdy jsem ho nikomu nekouřila,“ zašeptá mu do ucha.

Ttddmm… „Cože?!“ bublina vzrušení splaskne.

„Sorry,“ pokrčí holka rameny. Jako by tohle byla omluva, která všechno napraví a vysvětlí. Co jí na to má říct? Všechna slova se mu vykouří z hlavy, a to ani na ten orál nedošlo. Je mu jasné, že tu jsou kamery a že se „něco“ očekává. Odejít odtud nemůže. Získal by pověst impotenta. Navíc některé jeho části vehementně dokazují pravý opak. Což je jeho další problém, který vyžaduje přednostní řešení.

„Tak co umíš?“ zeptá se rezignovaně. Člověk by očekával, že po dvacítce už nějaký rozhled mít bude. Koníček by asi taky šel. Aspoň by měl výhled na ty její boží kozy. Dá jí čas na přemýšlení. Mezitím se natáhne k nočnímu stolku. Když byla prázdná chodba, tak snad aspoň pokoje jsou patřičně vybavené. Nejsou, zásuvka v sobě nic neskrývá. Šuplík naštvaně přirazí a přesune pozornost zpátky k holce. Situace se začíná nepěkně komplikovat.

Kudrna pořád mlčí. Umět? To je slovník. Dívá se na něj jako na největšího perverzáka, se kterým kdy měla tu čest.

Borec čeká. Pořád nic. Teprve teď dojde v jeho mozku k velkému třesku a prozření. „To nemyslíš vážně? Seš panna?“ Dlouhovláska zrudne. „A do prdele!“ chytne si blonďák hlavu do dlaní. Nevykouří mu ho, ani si nezapíchá. Bude to muset jít říct Márii. Panny jsou extra ceněné a nedostatkové zboží. Je jich totiž sakra málo. Dospěje k nelehkému rozhodnutí. Odstrčí ji od sebe. Holka poslušně ustoupí a sleduje ho, jak si natahuje tričko.

„Ty jdeš pryč?“

„Jo.“

„Zůstaň,“ vzlykne.

Otočí se k ní. „Do tohohle nejdu,“ hlesne ranař. Vidí slzy, které se jí kutálejí po tváři.

„Nelíbím se ti?“

„O to nejde. Já prostě nemůžu,“ snaží se znít přesvědčivě. „Byl by z toho průser. Já bych měl průser. Copak to nechápeš?“

Zírá na něj. Jak by taky mohla pochopit, že její cena právě vzrostla desetinásobně? A po tom, co ji viděl do pasu v prádle, rozhodně patří k áčku, možná je i A+. Za pannu takové třídy se platí zlatem.

Má na výběr, buď neurčitou jistotu, která se právě chystá opustit pokoj, nebo hrozící peklo. Protože kdo jí bude věřit? Je to jen její tvrzení. Budou ji tahat po vyšetřeních, možná dojde na dražbu. Co s ní bude pak? Strčí ji do postele nějakému úchylovi. Teď si může vybrat. Někdy i výběr může být mezi menším a větším zlem. Nemá moc času nad tím uvažovat. „A kdo se to dozví?“ zarazí ho třesoucí se hlas.

Celá ta situace je blonďákovi nepříjemná a nechce ji protahovat. Svým způsobem je mu té holky líto. „Já…“ otočí se k ní. Bruneta si svléká džíny a dívá se na něj skrze vlhké řasy. Má útlý pas. Nebo možná se jen takový zdá v porovnání se sošnými boky. Neuvědomuje si to, ale má úchvatnou postavu. Sehne se, aby odkopla džíny. Natočí se. Kulatý pevný zadek zkrášlují brazilky. Žádné nechutné zařízlé šňůrky, které nedávají prostor fantazii. Ranař má před sebou dokonalý exemplář rozkošné prdelky. Kudrna nakloní hlavu, vlny jí spadnou do dekoltu. Jednu z nich si začne navíjet na prst. Stejně jako to před chvílí dělal on. Sleduje jeho reakce a rozhodne se pokoušet jeho vůli.

Blonďák se zády opře o dveře. Měl by se otočit a co nejrychleji zdrhnout. Satane, odstup! Chce se pokřižovat. Zhluboka dýchá. Dívka si skousne bolavý ret. Jemně. Ale i to stačí, aby se jí v koutku objevila drobná kapička krve. Druhou rukou si posune ramínko podprsenky na stranu. Sveze se jí z ramene. Bez patřičného napětí a rozložení váhy samotný košíček objem neunese. Lehce se posune a tlumené světlo pokoje dopadne na odhalenou část ňadra. Dělí ji od něj necelý půlmetr. Přejede mu po hrudníku prsty. I přes triko cítí, jak její dotek žhne. Vezme její obličej do dlaní. „Já ne-mů-žu,“ slabikuje, aby sdělení dostalo patřičný důraz.

Přitiskne se k němu celým tělem.

„Ne-chci,“ protestuje borec. Teď je tou myší. Role se obrátily.

„L-že-š,“ oznámí mu holka fakt se stejnou dikcí. Nikdy vědomě nelže, má pro to své důvody. Většinou jen prostě neříká všechno. Teď ale kecá a ví to stejně dobře jako ona.

„Nezahrávej si se mnou,“ varuje ji.

Dá mu letmý polibek. Nechtěně, ale možná i chtěně se o něj otře. To zapraskání slyší. Pojistky se mu přepálí. Erekce v kombinaci s kokainem a delším půstem odvedou své. Soudnost ho opustí. Chce ji. Bože, tak strašně moc ji chce!

Chytne ji za zadek a přitáhne si ji k sobě. Cítí jeho vzrušení a trochu znejistí. Jenže cesta zpět už nevede. Rukama jí hněte půlky a jazykem jí přejíždí po krku. Přetáhne si tričko přes hlavu. Tlačí ji k posteli, až narazí lýtky o rám. „Au…“ sykne bruneta vyplašeně. To ho na chvilku vytrhne z transu. „Domluvili jsme se, že to bude po dobrém,“ upozorní ho kudrna.

„A to by sis představovala jak?“ zajímá se ranař, když si rozepíná pásek a zip džínů. To je úleva.

No, tak daleko to nedomýšlela. Pravda. Mlha přede mnou, mlha za mnou. Asi tak konkrétně vypadá její představa. Pokrčí rameny. Snaží se sesumírovat nějakou rozumnou odpověď adekvátní situaci a dotazu. Jenže za daných okolností to je nad její síly. „No,“ začne bruneta neurčitě. Chce to obrazně, nebo popisně?

Ta holka moc přemýšlí a ještě víc mluví. Toho už má dost. Už nic slyšet nechce. Pustí její levou půlku a zvedne jí bradu. „Mlč a moc nepřemýšlej pro dobro nás obou,“ řekne jí. Nádech. Než stihne navázat, políbí ji. To je první možnost, pak už zbývá jen osvědčený roubík. Možná měl začít s ním. Tmavovláska lehce zvrátí hlavu, aby mohl polibek prohloubit. Je o hlavu vyšší a takhle je to pro oba snazší. Jeho rty ji zpracovávají. Majetnicky a bez kompromisů. Nedávají jí šanci na odpor. Dech se jí vytrácí. Srdce zrychluje.

Rukama jí klouže po zádech. Od krku až po bedra. Prsty zajíždí za zapínání podprsenky. To v jednu chvíli povolí. Jeho ústa se vzdálí od jejích rozbolavělých rtů. Začne jí líbat linii šíje a obratně jí shodí obě krajková ramínka na lokty. O zbytek se postará sama. Nahá ňadra se přitisknou k rozložité hrudi. Blonďák na chvíli zadrží dech. Takhle to dlouho nevydrží. Už teď se blíží ke svému limitu. Otočí ji. Je v jeho rukách jako loutka. Zavře oči, když se mu do třísel opře zadnicí. Uchopí do dlaní její prsa. Krouživými pohyby tře bradavky. Okamžitě na jeho dotek zareagují. Laská je, až ztvrdnou. Ani pak nepřestává. Bruneta se o něj opře plnou vahou, zakloní se a jednu ruku mu dá za hlavu. Víská ho v krátkých vlasech a hladí po temeni. Ranař přesune pozornost k jejím tříslům. Hladí jí vnitřní stranu stehna. Nejdřív jednu, pak druhou. Nakonec se vydá na zteč. Prst neomylně najde její poštěváček. Dívka se propne. „Šššš,“ zamumlá jí do ucha. Jako by ji chtěl ukonejšit. Pokračuje ve tření. Rosný bod je dostatečný. O jeho připravenosti není pochyb už delší dobu. Stáhne jí kalhotky a obratem ji naviguje do středu postele. Líbá ji a přitom se odstrojuje.

Leží na zádech a on se k ní tiskne. Sotva popadá dech. Jeho polibky neberou konce. Líbá famózně. Když jí uvolní rty, tak jen proto, aby je přesunul na její prsa. Hlas mu zhrubne. Téměř nemluví, ale i tak je to patrné. Po celém těle cítí mravenčení. Je vzrušená a někde uvnitř v ní tepe. Dole cítí podivný a neznámý tlak. Nahne se nad ní. Zafixuje jeho pohled plný chtíče. Radši zavře oči, odvrátí od něj tvář a poslušně roztáhne nohy. Aspoň to bude mít za sebou.

Bolest ustoupila. Zírá do stropu. Zkouší si přebrat předcházející minuty. Nějak si sesumírovat, co se vlastně seběhlo. Pocity se v ní melou. Stud, hanba, ponížení, pochybnosti. To všechno přichází a zase odchází. Jen jedno zůstává a roste na síle. A je to to nejhorší. Cítí se… Trapně! Přesně tohle slovo vystihuje všechno. Mokro v jejím klíně. Jeho mlčení. Ticho kamrlíku a vzdálené poslední výkřiky a výstřiky někde uvnitř bordelu.

Vzrušení vyprchalo. Bylo to dobré? Moc ne. Bylo to špatné? Ani ne. Udělal se. Nikdy pannu vlastně neměl. Nevěděl, jak to chodí. Nicméně není to zkušenost, kterou by si nechtěl zopakovat. Když ji viděl svlečenou, měl větší očekávání. Skoro si ani neužil. A teď se začíná obávat scény. Přijde pláč a obviňování. Bude ho prosit, ať ji odsud dostane pryč a zachrání. Buď v něm uvidí prince na bílém koni, nebo zasraného bastarda, který ji ve slabé chvilce využil, ošukal a pak odkopl. O tom, co bude následovat, rozhodne jeho reakce na slzy. A on má jasno, jak se zachová. Přijde na řadu druhý scénář. To vlekoucí se ticho je k zbláznění.

„Asi,“ začne kudrna a zmlkne.

Prokrista, je to tady! Nejlepší chvíle popadnout boxerky, kalhoty, triko a utéct.

„Je to tak trapný,“ povzdechne si dívka.

„Aha.“ Za co, proboha?!

Table of Contents

VAROVÁNÍ

α

I.

II.

III.

IV.