Džavachovské hniezdo

L. A. Čarská

Preklad: Mária Klimová

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-8263-178-7 (EPUB)

ISBN 978-80-8263-179-4 (MOBI)

Prvý diel

Na prievoze

Kura bola rozbúrená celý deň…

Príšerným hukotom šumeli divé vlny, šedivé v striekajúcej pene, alebo biele ako sneh.

Vrážali do kamenných pŕs horského brala, rozplieskané, strašné, nad čímsi hrozne nariekajúce a plačúce a trieštili sa tam…

Čierna hĺbka sa dvíhala, strašná ako tajnosť, vrhala sa k protiľahlému brehu, ta, kde nebolo kopcov ani skalísk; zdalo sa, že s hučaním a vytím chce zaplaviť nížinu a zase v tanci živlov odlievala sa naspäť, chytro a hrozne, aby sa zase vracala, vyla a stenala tisícom rozličných hlasov ako horský džin. Rieka sa búrila celý deň. Ani v noci nestíchla…

Na belasom aksamiete neba zjavili sa veľké diamantové hviezdy, rozprávajúce rozprávku z ďalekého východu... Tichý anjel večera s tmavými očami zažal vo výšave svetlá lámp…

V meste sa rozžiarili svetlá a čierne zrúcaniny pevnosti na vysokom stolovitom brale, ležiacom v samom srdci Gori, ktoré boli i vo dne strašné ako mátohy, zahalili sa teraz akýmsi temným, nerozoznateľným čiernym tajomstvom, ktoré ľudia nemohli pochopiť a svetlo rozoznať. Ukradomky sa blížila čierna, nepreniknuteľná a pyšná kaukazská noc, iskriaca diamantovými okrasami svojho diadému…

A rieka Kura sa ešte vždy búrila…

Prievozník Ahmed, územčistý, ako z bronzu uliaty Tatár, priviazal už ráno kompu k brehu a rozhodol sa, že tam počká, kým búrka utíchne. Dnes si ešte nezarobil ani abaz[i] na obed. Komuže by sa bolo chcelo prevážať v takom nečase cez Kuru!

„Alah verdy![ii] Alah verdy!‟ šepce, pohybujúc tíško perami a obracia pritom k východu oči, plné modlitieb.‟

„Ak sa rieka ani zajtra neutíši, ľahni si, Ahmed a zomri hladom! Alebo si dobre pritiahni opasok a choď do hôr na barantu[iii], ak dovolí Prorok!‟

A prehadzuje si burku cez hlavu, aby si chránil tvár pred protivným a nepríjemným láskaním rozdivených priepastí…

*

„Hej! Je tu voľakto? Treba previezť pánov na druhý breh!‟ doletel odrazu s hukotom vĺn a fičaním vetra k Ahmedovi mocný hlas.

„Alah je veľký! Zbláznili ste sa tam na brehu? V takomto nečase sa s kompou nemôžem pohnúť z miesta!‟

„To ty, Ahmed, takto vravíš?”

„Vravím vám – teraz sa nedá prevážať... Musíme počkať... Povedz to svojim pánom, Nikolaj... Veď ma vari neklamal sluch... Si to ty?‟

„Ja som to... Salam alejkum[iv], priateľko!‟

„Alejkum Salam![v] Pozdrav a úcta kunakovi[vi]! Ale prevážať sa nedá... Musíme počkať...‟ „Ale my nemôžeme čakať! Veď len rozumej! Musíme sa dostať za každých okolností na druhý breh, a to hneď... hneď...‟ To už nekričí Armén Nikolaj, starý sluha z najbližšieho duchanu[vii], ale mladý, zvučný a ako striebro zvoniaci dievčenský hlások.

*

Ahmed uprel bystré mačacie oči do tmy, aby rozoznal, kto to kričí. Tam na brehu stoja tri postavy. Dve ženské a jeden mužský. Pri nich rozoznáva ešte čosi čudne pričupeného, neľudsky strašného, čo nemôže pochopiť ani Tatárov mozog, ani zrak. Čosi ohromného, širokého s maličkou hlavou a akoby v čiernych mníšskych šatách…

„Musíme sa stoj čo stoj previezť! Hneď! Za každú cenu!‟ vybuchol zase v netrpezlivých tónoch mladý strieborný hlas.

„Áno, áno, prosím vás, prevezte nás!‟

To preriekol už druhý hlas, hlboký, dutý, slabý a ako by nadlomený.

Ahmed váha asi minútu.

Ach, tá Kura! Len Šajtan[viii] v pekle môže vládnuť nad takými riekami... Ahmed sa pamätá, ako búrka odniesla most cez Kuru, keď bol ešte celkom maličký. Od tých čias sa preváža. Ale, či je kompa spoľahlivá (o všetkom rozhoduje Alah!)?

„Nemôžem ísť! Kompa to nevydrží!‟

Ahmedov hlas znie zatrpklo a skoro surovo.

A veď aj načo! Alah ho nestvoril, aby umrel taký mladý, skoro na svite života, opustený ako topoľ v horách.

Táto myšlienka mu z čista jasna preletela mozgom a hneď zhasla.

Zrazu sa mu malá rúčka položila na plece.

„Voláte sa Ahmed? Nože počúvajte! Prosím vás pekne, prevezte nás na druhý breh... Žiadajte si od nás, koľko chcete, ale nás už len prevezte. Musíme byť o deviatej na druhom brehu. Nesmieme sa oneskoriť! Nesmieme, ani za celý svet!‟

Hlas zvučí a láme sa…

Lampáš na brehu žmurká vo vetre, ale Ahmed predsa rozoznáva pri jeho slabom svetle kučeravú plavlovlasú hlávku, čo sa pri ňom tak z čista jasna zjavila pod kaučukovou kapucňou, rozoznáva klenuté oblúčiky obŕv, majestátne veliteľské ústa a veľké, veľké oči... mladú tváričku s priesvitnou pleťou, s očami hlbokými ako Kura, z hĺbky ktorých sa drala skoro práve taká búrka, búrka netrpezlivosti, úpenlivej prosby a hnevu.

„Musíme sa dostať na druhý breh! Musíme, čo ako!‟ To už v jasnom hlásku nebola prosba, ale rozkaz! Rozkaz sa zračí i v očiach. Pery sa pyšne a prísne sťahujú.

„Za pol tumana[ix] nás preveziete!‟ rozkazujú tieto pery.

Energická mladá osôbka sa obrátila a dodala už celkom inakším tónom: „Neboj sa, mama! Poď na kompu. A vy, Nikolaj, postavte ju sem... Podržím ju obidvoma rukami... Sem.. tak... výborne...‟ Popri čudujúcom sa Ahmedovi doniesli do loďky, postavili a opreli tam akúsi beztvárnu vec, tú istú, ktorá ho už na brehu prekvapila svojim výzorom... Potom postavička v nepremokavom kabáte podala ruku sprevádzajúcej ju panej.

„Neboj sa, mama, veď sa neboj... Len poď bez strachu!‟ „Ale, Dana, drahé dieťa, nebojím sa ja o seba.‟ Z hlbokého, prsného, nadlomeného hlasu tej druhej vyznieva nepokoj.

„Ale, to sú všetko hlúposti! Kompa je mocná... len sa pre Boha nerozčuľuj... A tento prievozník dostane celých päť rubľov... Myslím, že sa za toľké peniaze môže už trošku namáhať‟ – zakončila mladá osôbka tvrdým hlasom, ktorý nepripúšťal odpor. Potom pomaly kýva hlavou. „Môžete už ísť, Nikolaj! Na druhom brehu hádam len nájdem niekoho, čo mi ju odvezie,‟ vraví a ukazuje pritom na predmet, ležiaci obďaleč na doskách.

V Ahmedovej duši zápasí chvíľku nepokoj a radosť.

Rozbesnené vlny môžu polámať kompu na triesky a potom zahynú všetci, všetci bez výnimky! A jednako – pol tumana zarobil si ťažkokedy za dva týždne, on, žobrák, prievozník Ahmed.

Nesmie už váhať…

Prevezie ich! Prevezie…

Alah nech ich chráni od smrti.

Poznámky:

i abaz – drobná minca

ii Alah verdy! – Alah, zmiluj sa!

iii baranta – zlodejstvo, zboj

iv Salam alejkum – pokoj s vami

v Alejkum salam – aj s vami pokoj

vi kunak - priateľ

vii duchan - hostinec

viii šajtan – satan, diabol

ix tuman – peniaz v hodnote niekoľkodňovej práce robotníka

Zachránení

„Ani je to nie také strašné! Naozaj nie!‟ vraví postavička v kabáte. Ako hviezdy belasé oči vpichávajú sa do čiernych, tajomných vĺn.

„Mama, mama, veď sa hádam len nebojíš?‟

Staršia dáma hľadí neprestajne uprene do víriacich vĺn.

Vlny zaplavujú kompu, zalievajú nohy až po kolená… Aká strašná zima! Aká ľadová voda, prenikajúca až do kostí! Je mokrá do nitky... Lomcuje ňou horúčka... Srdce jej divo bije... ako jej len búcha to srdce! Ako príšerne! Vieme si predstaviť, ako sa Dana cíti. Dana, jej Dana! Krehká osôbka ako stopka skleníkového kvetu! Stelesnená túžba, sen. Či len jej Dana prežije takú hrôzu! Zajtra bude prechladnutá, možno dostane horúčku! Ale nemohli si inakšie pomôcť. Nemohli. Čakajú ich tam. Nemôžu si poradiť bez nich. Ak neprídu dosť zavčasu, budú musieť zaplatiť ohromnú pokutu a veru nemajú zbytočných peňazí. Nie, nie! Dana má pravdu. Museli sa za každú cenu previezť! Aj Ahmed cíti skoro to isté. Telo sa mu vystrelo a napäto ako strela. Svaly mal ako z ocele.

„ Veľký je Alah aj Mohamed, jeho prorok!‟ šepce a všetka sila sa mu preliala do rúk, ťahajúcich lano.

Voda zaplavuje kompu... Pení sa, reve a víri... Hnevá sa a zalieva ich až po kolená… Postavička v kabáte pritisla k prsiam beztvárny čierny, záhadný predmet, drží ho obidvoma rukami a tuho ho objíma.

Kaučuková kapucňa sa jej skĺzla z hlavy, vlasy sa rozpustili. Oči hľadia sústredene vpred, do tmavej diaľky…

Je mokrá do nitky... Hlavou víria myšlienky. „Musíme sa dostať na druhý breh, kým zavrú obchody... Musíme si kúpiť nové topánky... mame aj mne... a potom ta... Len, aby sme neprišli neskoro, aby sme neprišli neskoro.‟ A Kura hučí, chladné vlny víria.

Odrazu sa pozornosť postavičky v kabáte obrátila na druhú stranu.

Tam v diaľke pláva čosi rovno k nim…

„ Ahmed, nevidíte?”

Tatár uprel bystré, mačacie oči do tmy.

Proti nim pláva čosi strašne dlhého ako vretenica, akási plť alebo člnok ohromných rozmerov s plochým dnom ženie sa oproti, rovno k nim, rovno na kompu.

„Alah verdy! Veď je to plť! Ohromná plť so spojených pňov, aké púšťajú vzdialení obyvatelia dolu Kurou, keď chcú predať drevo v bazároch v Gori. Rieka iste odniesla plť. Vlny ňou zmietajú. A nevidno na nej ani človiečika. Ťažkú, čiernu plť unášajú vlny živelnou rýchlosťou.

„Prisahám pri Alahovej brade‟ zašomral Ahmed akýmsi slabým hlasom, „ak sa zrazí s našou kompou, nič nám nepomôže, roztrepeme sa a...‟

„Tak teda chytro, len chytro ďalej!‟

„Čo môžeme spraviť proti Alahovej vôli?‟ odpovedá smutne Ahmed.

„Ach!‟

Z pŕs obidvoch žien vydral sa zúfalý výkrik.

Ich bledé tváre, nehybné od strachu, rysujú sa ako reliéfy na pozadí noci.

Ahmed, práve taký bledý a rozčúlený ako ony so zdvojeným úsilím ťahá lano. Ak sa kompa dostane z prostriedku rieky, plť na ňu nenaletí... vtedy... sú zachránení!

„Dana! Dana! Moja úbohá Dana!‟

Staršia žena objala mladú družku... Slzy jej prúdmi tečú z očí. „Ak nám je súdené, umrieme spolu! Zachráň nás, Hospodine!‟ šepce a nepozorovane žehná krížom plavovlasú hlávku, rukou chladnou ako ľad…

Osudná plť sa blíži a blíži…

Ahmed s vytreštenými očami od strachu namáha sa, čo mu sila stačí. Ale kompa sa pohybuje korytnačím krokom a plť letí prudko veľkou rýchlosťou. Plť nesie záhubu... Už je to tak. Zahynú všetci hádam už o chvíľku, o minútu, o sekundu, o…

Belasé oči mladého dievčaťa v kabáte prenikajú tmou... Jednou rukou objala matkine plecia, druhou čudný predmet, pritisnúc ho tesnejšie k prsiam.

„Bože môj, či nám je súdené tu zahynúť?‟ šepcú chvejúce sa pery dievčaťa.

*

„Si to ty, Ahmed?‟

„Ja som!‟

„Vyskočte z kompy... My sme tu... Skočte do člnka... „ Zachránení! Ku kompe sa odrazu priblížil veľký čierny člnok alebo skôr loďka s veslami, topí sa vo vlnách, ako čajka a vynoruje sa z nočnej tmy.

Je v nej niekoľko ľudí, ale tváre sa im skoro nedajú rozoznať.

„Sme zachránené!‟

Dva ženské hlasy splynuli dovedna.

„Chvála buď milostivému Pánu Bohu!‟

V loďke ktosi vstáva.

„Aký nerozum, prevážať sa v takej búrke!‟ prehovoril mocný, hlboký mladý hlas.‟ Všetci, všetci skočte chytro do loďky!‟

„Kňažná je nie s vami?‟ čuduje sa Ahmed.

„Nemáme teraz času na rozprávky! Pomôž cestujúcim skočiť k nám a potom skoč i ty!‟ Potom sa zodvihla v loďke ešte druhá postava, s námahou držala rovnováhu v kolísaní vĺn a natiahla ruku na pomoc. Staršia dáma prvá zostúpila do loďky s Ahmedovou pomocou. Za ňou belasooká bytosť v kabáte, nepúšťajúc z rúk čudný čierny predmet. Posledný preskočil Ahmed.

Loďka sa zakolísala, zakrútila a zase vyplávala na besniacu Kuru... Ťažko zápasí so živlami… Vznáša sa na rozbúrených, hučiacich vlnách ako úbohá handra alebo maličký koráb-hračka.

„Choď rovno k prievozu, Aršak...‟

„Ako rozkážete, kňažná!‟

Prásk!

Ozvalo sa strašné, ohlušujúce praskanie, ako keby kráľ vôd bol v hneve rozlámal strašný kyjak o skaly na dne Kury…

Plť sa zrazila s kompou. Kompa sa roztrieskala na kusy… „Ach, šťastie, že sme sa odtiaľ dostali!‟ „Ach!‟

Srdce staršej dámy ako by bolo v ľadových kliešťach.

Keby im nebol prišiel na pomoc člnok s neznámymi ľuďmi, boli by už na dne, Dana i ona… Srdce sa jej nevýslovne rozbolelo. Čosi jej drví prsia, čosi ako kameň ju dusí v hrdle a rozrastá sa v ňom… Kladie ruku na srdce a padá do loďky s ľahkým výkrikom... „Mame je zle... Má srdcový záchvat!‟ z Daninej hrude vydral sa výkrik, ba skoro nárek.

„Mama, mama, dušička! Nerozčuľuj sa! Už sme nie v nebezpečenstve!‟ Bledá, chvejúca sa tvár, skláňa sa nad chorou.

„Čo robiť? Čo len robiť?‟ šepce rozrušeným hlasom a zalamuje rukami. A zase počuť tlmený veliteľský rozkaz, plný majestátnych, neženských tónov:

„Viac doprava, Aršak! Ahmed, sadni si k veslám miesto mňa! Chcem pomôcť tej nešťastnici! Sandro, veď ty už celkom nevládzeš, chlapček môj. A ty, Selim, tiež nie!‟

Odpovedajú jej dva zvučné, čisté, polodetské, polomužské hlasy, splývajúce v jeden.

„Napnite všetky sily, priatelia a veslujte, ako len môžete. Už nemáme ďaleko k brehu.‟ Stoj! Čln narazil tak prudko o breh, že kormidelník, sediaci v loďke, spadol na kolená na dno.

„ChváIa buď čistým duchom! Došli sme, džanym[x] kňažná!‟ „Breh! Breh!‟ Ktosi ľahký a šikovný vyskakuje skokom divej mačky na výstupok pobrežnej skaly.

Podajte mi ruky... Pomôžem vám... Nemôžeme sa dostať k prievozu... Kura zatopila prievoz! Vystúp prvá, kňažná...‟

„Nie, nie! Vynesieme najprv chorú! Pripevni hák, Ahmed! Pripevni hák!‟ Rieka prehlušuje výkriky... Narieka a zúri bezmocným hnevom nad stratou ušlých obetí…

Namáhavo ovíjajú lodnú reťaz o peň storočného platana… Skalisko sa hemží ľuďmi... rozsvecujú lampáš…

Loďka sa trhá a vráža do pobrežných skál…

„Preboha, opatrnejšie! Chorá zamdlela. Sandro, Selim a ty dobrý starček, opatrujte mi ju dobre, priatelia...‟

Hrdelná charakteristická kaukazská reč a čudne zreteľná ruská vrava… Osamelá lampička pri prievoze, ktorú akoby zázrakom búrka nezhasila, ospalo sa mihoce. Druhá je na skale.

Tíško a opatrne vynášajú chorú na breh, ďalej od hladných, ukrutných a strašných vĺn... Dana kráča popri matke a prežiera slzy. Rukami zohrieva jej vychladnutú ruku.

Pri prievoze čaká malý vozík-dvojkolka.

„Kázala som im tu čakať pre všetky prípady‟, ozýva sa prerývane hrdelný hlas a obracia sa k Dani. „Položte ta chorú!‟

A zvýšiac hlas, kričí do tmy:

„Valentín, si tu?‟

„Tu som, Naša, aj Pavol je tu!‟

„Poďte sem, bližšie!‟

Spoza skupiny zrastených platanov približuje sa pohodlný vozík. Za ním ide malý koč.

Besný dych vetra zhasil lampáše. Ale pod burkou tej, čo ju volajú „kňažnou‟ alebo Našou, s mocným hrdelným hlasom a neženskou dušou, našla sa skrytá lampôčka.

Pri jej svetle ukladajú opatrne chorú, ktorá je ešte vždy v mdlobách, na sedadlo vo vozíku. Neznáma ju opatrne objala a sadá si k nej.

„Sadnite si!‟ volá veliteľským tónom Danu, ktorá sa celá trasie a stojí pri stúpadle koča.

„Ale... ja nemôžem ísť s vami... Musím hneď byť tam... na koncerte,‟ odpovedá Dana trasľavým, rozčúleným a trhaným hlasom, lapá dych a dodáva chytro: „Mama má jeden z častých srdcových záchvatov... Nie je to prvý raz... To prejde... Pre Boha vás prosím, nemohli by ste ju vziať so sebou na chvíľku, kým..., kým... ja splním povinnosť... Potom si prídem pre ňu... Pred nocou... Sme cudzinky a zdržali sme sa v duchane na druhom brehu... Ale dnes sa ta už nebudeme môcť vrátiť... V noci ju preveziem do hotela... Ale do tých čias... Do tých čias sa o ňu postaráte, však prosím vás?‟

Belasé oči sú plné úpenlivej prosby.

Pyšné ústa s panovačným záhybom, prezrádzajúcim neústupnosť, prosia dojímavo a bezmocne.

Ručný lampášik svieti chvíľku do bledej tváre s belasými očami.

„Bože môj! Veď ste vy ešte len dieťa!‟ – čuduje sa hrdelný hlas, „nemôžeme vás pustiť samú tak neskoro...‟

Chvíľka ticha, váhania, potom zase počuť hrdelný hlas mäkko, aksamietovo: „ Buďte bez starosti, dieťatko! Postarám sa vám o mamičku! Choďte teda, keď musíte. Aršak vás odprevadí na koči a dovezie vás nazad ku mne, či vlastne k vašej matke. Postarám sa o ňu bez vás!‟ „Ďakujem vám! Neviem, ako sa vám mám poďakovať. Ani vám v tejto tme nevidím do tváre. A zachránili ste život i mne i mamičke... Kto ste? Dovoľte mi aspoň, aby som si vás obzrela! Ako sa voláte?‟ „Som – Naša!‟ znie tíško, tichúčko vľúdna odpoveď. „Skoro ma uvidíte... Vybavte si, čo vám treba... Aršak vás dovezie ku mne. Ľúto mi je, že sa tak ponáhľate. Mali by ste sa preobliecť... preobuť...‟ „Nie! Nie! Uschnem cestou... Už som sa i tak oneskorila... Len neopusťte mamičku... Pre Boha vás prosím, starajte sa o ňu!‟ „Buďte spokojná, dieťa!‟

„Ďakujem!‟

Dana mocne stisla podanú ruku, potom šikovne vyskočila na stúpadlo, bozkala matkinu chladnú tvár a sadla si do koča k neviditeľnému Aršakovi, keď bola pohodlne umiestnila čušiaci, čudný predmet na prednom sedadle.

„Môžete ísť! Len chytro! Prosím vás!‟

„Áno, áno! Kňažná-džanym kázala, teda môžeme ísť!‟ odpovedal jej z tmy neviditeľný Aršak a pohnal kone.

Za nimi zostal malý zástup ľudí.

„S Bohom! Chytro sa vráťte! Čakáme vás!‟

Aký jej bol milý v tejto tme, ešte skoro neznámy, ale už veľmi blízky hlas neznámej záchrankyne! „Kto je vaša kňažná?‟ obracia sa Dana netrpezlivo k neviditeľnému susedovi, keď sa dostali od vozíka a od ľudí.

„Ako? Ty nevieš, pani?‟

Jeho tón a hlas je celou priepasťou prekvapenia.

Ako je to, táto neznáma prišla do Gori a nepočula o kňažnej? „Svätá Nina, patrónka Gruzínska, vy ste ešte nepočuli o Našej, o kňažnej?‟ Dana bola netrpezlivá od prírody, preto ju to nahnevalo: „Povedzte mi, kto je to! Kto zachránil matku a mňa od búrky a smrti?‟ „Kto?‟ – susedov hlas sa chveje skrytou pýchou, keď vraví: „Kto je to? Je to slnko a šťastie Džavachovského hniezda! Je to gorská ruža a orlica Dagestanských hôr! Je úsmev anjela a ľubovonná azalka v údolí! Volá sa kňažná Džavachová, Nina Bek-Izrailová!‟

Poznámky:

x džanym – duša

Koncert

Je deväť hodín večer. Koncert vo dvorane učiteľského seminára v Gori bol v plnom prúde.

Už hral na husliach suchotinár-umelec z Tiflisu a milovníčka-interpretka cigánskych pesničiek odkričala už niekoľko dráždivo veselých a niekoľko smutných kúskov. Vysoký, tučný človek už predniesol a musel zopakovať komickú rozprávočku o prasiatku. Malo nasledovať najzaujímavejšie číslo koncertu: na pódium pred obecenstvo mala vystúpiť mladá, veľmi nadaná umelkyňa z Petrohradu a zahrať niekoľko „čísel‟ na harfe. Na programoch nebolo označené, aké skladby zahrá, lebo mladá umelkyňa bola improvizátorkou na harfe: sama tvorila všetko, čo hrala na koncertoch a tvorila to na mieste, pri hre, „improvizovala‟. To ešte zvýšilo záujem o neobyčajnú umelkyňu, ktorá, ako sa rozprávalo, neučila v nijakej škole a predsa sa už tak veľmi preslávila. Umelkyňa bola v opravdivom slova zmysle rodeným talentom, vypestovaným na slobode.

Najrozličnejšie obecenstvo, aké len žije v Gori, prišlo počúvať mladého petrohradského hosťa. Boli tam Arménci a Gruzínci, Rusi ba i horali v pestrých krojoch, boli tam mužovia a ženy, stárež i mládež mužská i ženská, slovom naozajstná miešanina zakaukazkého hniezda, pritom veselá a netrpezlivá.

„Kde je umelkyňa? Nie je vo dvorane?‟ spytovali sa poslucháči jeden druhého.

Splývala gruzínska, arménska a ruská vrava.

„ Čo sa stalo? Ešte neprišla?‟

A naozaj. Umelkyne nebolo. Hádam sa oneskorila.

„Možno už ani nepríde,‟ hovoril akýsi okrúhlejší Armén.

„Ani sa nečudujme,‟ poznamenal druhý.‟Je riskantné previesť sa v takomto nečase cez Kuru.‟ „Nielen riskantné, ale jednoducho nebezpečné!‟ kričí prvý.

„Veľmi mi bude ľúto, ak sa koncert skončí bez nej. Len jej kvôli som si kúpil kartičku,‟ zamiešal sa ktosi do vravy.

„Ak nevystúpi, vyžiadam si naspäť peniaze,‟ zašomral zlostne vysoký Čerkes.

Odrazu sa zjavuje vo dvorane akýsi pán, ponášajúci sa na umelca a oznamuje: „Prišla, práve teraz prišla! Kura vraj vzala kompu... nemohli sa previesť... Zdržali sa v duchane nad riekou... Nečudujme sa, že sa oneskorila. Chuderka!‟ Dvoranou prebehol znepokojený, rozčúlený, od starostí skoro nedýchajúci usporiadateľ, vyskočil na estrádu bledý, s planúcimi očami, s typickými očami Gruzínca a oznamoval z plných pľúc: „Usporiadateľstvo koncertu prosí zhovievavé obecenstvo o prepáčenie... Slečna Dana Larinová sa neoneskorila svojou vinou. Na Kure zúri búrka, odniesla prievoz. Jej život visel na nitke... Len čo trochu obschne, hneď príde hrať…

Búrka potlesku prerušila usporiadateľovu reč…

*

S očami, horiacimi belasým plameňom, s bledou, dojatou tvárou, v jednoduchých čiernych šatách, ktoré len čo troška obschli pri kozube vo vestibule, s pobelavými, od prírody tvrdými kučeravými vlasmi, štíhla ako pružná trstina, trošku drobná na pätnásť rokov, vychodí Dana Larinová na estrádu.

Za búrlivého potlesku si sadá, šikovnými rukami objíma harfu a kladie tenké, dlhé, biele pršteky na chladné, spevavé struny... Ladí ich asi tri minúty, isto, pokojne a smelo…

Veď už nemusí privykať tomuto potlesku, tomuto obecenstvu! Od detstva už je odsúdená k životu cestujúcej umelkyne... Toto je hádam už jej dvadsiaty koncert. Už celý rok cestuje s matkou, ktorá je jej i učiteľkou. Bola kedysi naozajstnou umelkyňou, zbožňovala harfu a dlhé roky sa učila na nej hrať. Cestujú z mesta do mesta... Dana nemá škôl, ale má talent. Matka a všetci ostatní, čo poznali Danu, utvrdzovali ju v tom od detstva.

Talent! Ach, vie to sama lepšie, ako ktokoľvek druhý. Narodila sa pre slávu. Len, aby bola slávnou! Matka jej často vravievala: „Keby som ťa mohla dať do hudobnej školy, bola by z teba veľká umelkyňa, vzácna a veľmi obdivovaná!‟ Ale, beda! Nemohla ju dať do školy.

Od tých čias, čo je Anna Michajlovna Larinová chorá na srdce, nemôže už dávať hodiny na harfu, ktorými si zarábala doteraz, ba ani Danu už nemôže učiť: nemá fyzických síl... A vziať jej učiteľa – by bolo veľmi drahé.

Pre žobrákov niet škôl!

A ešte k tomu vyhodili Danu z gymnázia pre nedbalosť, lenivosť a bezočivosť.

Musela teda z Dani spraviť cestujúcu umelkyňu, aby si improvizovanou hrou na harfe zarobila na chlieb.

Kedysi, kým ešte otec žil, netrpeli biedu. Ale potom schudobneli. Dana si však v duši nepriznáva tento trpký osud. Myslí si, že je princeznou z rozprávky, ktorú zlý čarodejník-osud premenil na chudobnú umelkyňu. A verí, že tieto čary nepotrvajú dlho, že ich rozláme silou svojho talentu, že ona i matka budú ešte bohaté a uctievané a že im bude každý závidieť.

Dana je ctibažná. Už od detstva vábi a ako magnet priťahuje ju túžba ovládať ľudí.

Vždy blúzni, že je začarovanou princeznou z rozprávky. A má sa neskonale, neskonale rada… V jednoduchých čiernych šatách a v rozmočených topánkach, ktoré ešte ani celkom neuschli, usmieva sa mladá koncertistka jednako len smelo, hrdo a víťazne.

Všetko ovláda hrou.

Je krásnym, novým, svojráznym talentom. Pomocou tohto talentu ovládne ľudí i zlý a ukrutný osud… Pyšná, spokojná a presvedčená, že tak bude, milo sa usmieva a kladie prsty na struny.

Prvý akord!

Všetko vo dvorane stíchlo.

Zaznela pieseň…

Vo zvukoch Dana vyjadrila všetko, čo prežívala v detstve, v mladých dievčenských rokoch… Ozvali sa tiché, kolembavé tóny, ako uspávanka…

V ich striebornej sieti zjavuje sa malá, ružová a biela detská postieľka... Leží v nej Dana... Naťahuje ručičky, smeje sa:

„Mama! Tata! Poďte ku mne!‟

Obidvaja prichádzajú, usmievajú sa, bozkávajú ju a maznú sa s ňou.

„Aká bábika! Aký milý človiečik je to drahé dieťatko. Belavé kučery, belasé oči! Malá víla. A sluch! Aký má sluch!!! Ešte nemala ani tri roky a už hrala jednoduchú pesničku, ktorú sa naučila od mamičky.

Talent!

Ich Danu čaká samá radosť, slnko a ruže.

---

Aké smutné, presmutné tóny!

Prečo ti pramenia z pŕs, zlatá, krásna, spievajúca harfa? Vyobliekané, pestré obecenstvo vrtí sa s akýmsi nepokojným smútkom na miestach.

A zvuky neprestajne letia a plačú a plačú…

Rozprávajú o tom, čím je preplnená Danina duša…

Aká tma! Aká temnota!

Zrkadlá v salóne sú zastreté čímsi bielym... V prostriedku čierna rakev... V nej otec s pečaťou nepreniknuteľného, len jemu zvestovaného tajomstva v tvári... A tá smutná, ťahavá melódia:

„So svätými sa uspokoj!‟

Matkin plač... Stenanie zármutku a prvej, nedetskej bolesti, ktorý z Daninej hrude vyrvala otcova smrť! Ach! To stenanie! Dobre si ho vedel opakovať, pyšný, krásny nástroj.

---

Nové zvuky…

Hravé, lichotivé, iskriace sa ako jarné pramienky…

Ako zurčanie vody... Gymnázium... Prvé sny dievčenských rokov... Prvé priateľky... Smiech, žarty a oduševnenie, čisté detské oduševnenie a zase uveličenie nad ňou – nad Daniným talentom.

K nim do chudobného bytu prichodia večerami priateľky. Pribehli ju počúvať, ako hrá na harfe. Rozplačú sa dojaté, očarené jej „posvätením‟.

Má budúcnosť – jasnú budúcnosť princeznej z rozprávky… A keď má teda budúcnosť a talent, načo by sa učila? Dana sa neučí. Odvráva. Leňoší. Je namyslená... Veď má talent! Vyhodili ju. Vysmievajú sa jej, ale ona odchádza pyšná ako zvuky harfy, ako princezná z rozprávky…

---

Zasa plače zlatá struna…

Harfa žiali v akordoch... V jej pesničke je nová bolesť, neznámy žiaľ. Matka chorľavie, slabne zo dňa na deň. Srdcová choroba... A tak jej treba žiť, tak jej treba žiť pre Daňnu. Len pre ňu.

---

Prvý koncert!

Teš sa! Ach, teš sa, zlatá, nádherná rozprávková labuť… Leťte víťazné, radostné, čarokrásne zvuky, rozborte sa v plameň! Aký úspech! Ona, Dana je kráľovnou večera, kráľovnou koncertu, ľuďmi uznávaný, neobyčajný talent! Ach, milá harfa! Ach, milá, zlatá priateľka! Ako spievala v tento večer! Ako spievala! Ako by struny samy hrali, letiac divo ako vtáci, čarovní, rozprávkoví vtáci s diamantovými, trblietavými pierkami v šatočkách! A aj teraz tak spieva... Aj teraz…

Zvuky rastú, mohutnejú a splietajú pre Danu venček, diadém z rozprávkových snov začarovanej princeznej…

Biele steny sa rozostupujú... Mizne pestré obecenstvo... Vyrastá zámok z jaspisov a granátov... Tam na mramorových schodoch stojí ona, Dana…

Pred ňou na kolenách zástupy otrokov, poddaných, veľmožov a kráľov… Je mocnou princeznou, kráľovnou... Je dcérou talentu. Jeho vytúženým, najmilším dieťaťom! Má moc nad ľuďmi! Je mocná a bohatá. Rozprávajú o nej a padajú pred ňou na kolená.

*

Harfa už nekvíli, neplače... Pyšne, víťazne a panovačne zneje slávnostná pieseň.

Obecenstvo stíchlo... Ako by umrelo... Zdá sa, že počuť muchu letieť dvoranou... Oči hlcú mladú umelkyňu... V ušiach doznievajú melódie jej čarovnej hry, plné svetla, slnca a obrazov.

Pieseň doznela... Ale čaro nezmizlo…

Zatíchla harfa... Utíchli struny…

Dana vstala, triumfujúca ako improvizovaná melódia, ktorú práve dohrala, bledá, s oduševnením, ktoré ešte nevychladlo, s jasnými belasými hviezdami, horiacimi v rozžiarených očiach.

Vstala a s pyšnou dôstojnosťou sklonila plavovlasú hlavičku… Chvíľka ticha... Ticho... Mŕtve ticho pred búrkou... Priezračná nepohnutosť mora pred víchricou… A odrazu hromový rachot potlesku zaletel umelkyni v ústrety…

Koniec ukážky