Krvavý básnik Nero

Dezső Kosztolányi

Preklad: Alžbeta Göllnerová

Obálka: Jan Styka - Nero at Baiae (voľné dielo), fotografované Antoine Motte dit Falisse

Text bol digitalizovaný z pôvodného vydania a boli v ňom vykonané minimálne gramatické a štylistické úpravy.

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-8263-168-8 (EPUB)

ISBN 978-80-8263-169-5 (MOBI)

Spara

Bolo počuť len ospanlivý hlas.

„Čerešne,“ opakoval neúnavne, „čerešne.“

Pouličný predavač, ktorý stál v svojej búdke na ovocnom trhu, od rána darmo predával svoje čerešne.

Bola taká horúčosť, že aj tu, na Foru Cupidinu, na obľúbenom mieste maškrtníkov a labužníkov sa sotva našiel nejaký chodec. Ako by námestie celkom vymrelo.

Žoldnier, ktorý sa ta zatáral, pozrel sa na nahnité ovocie a mrzuto kráčal ďalej. Po niekoľkých krokoch sa zastavil u blízkej búdy, kde predávali medovú vodu, tam vyklopil medený peniaz a zdĺhavo sŕkal osviežujúci nápoj.

Nebolo vidieť ani nosidlá.

Objavil sa chlapec a dievča, ktorí si zvolili túto sparnú hodinu, aby si dali dostaveníčko. Chytili sa za ruky a zamilovane sa objímajúc utekali v žiari. Utekali do opustenejších ulíc, v ktorých nikto nebdie.

Keď aedil preskúmal ceny, predavač, starý otrok, ľahol si na zem. Díval sa na žlté pečivo, koláče, ktoré mu zostali na krku. Potom zodvihol svoj unavený pohľad na pahorok, ktorý sa pred ním vztyčoval. Videl chrámy, Augustov a Bacchov, kasáreň telesnej stráže, niekoľko pohybujúcich sa vojakov, niekdajší Tiberiov dom, v ktorom býval teraz starý Claudius, a myslel na to, že jemu teraz iste nie je tak teplo. Darmo je, dobre sa vodí len cisárovi a žobrákom. Cisár odpočíva v chladnej dvorane, a žobráci zas pod palmami chrápu s otvorenými ústami.

Tohto leta Tiber opadol. Medzi strmými brehmi rýchla hlinistá voda v skalnatom koryte sa pohadzovala horúčnato sem i tam. Horúčosť sa vždy stupňovala. Na pahorkoch sa vznášala hmla, ani vánok neosviežil vzduch. Niektoré priestranstvá s odpadkami a špinou zapáchali ako levie jamy.

Čokoľvek spôsobilo hluk, buď vrzgot kolesa, alebo zachrípnutý brechot psa z diaľky, utopilo sa v tichu a časné odpoludnie sa stávalo ešte ospalejším.

Zázrak

Hore, na Palatine, v ohni slnečných papršlekov sa žeravel cisársky palác.

V dormitoriu ležal starý cisár Claudius.

Jeho hrdlo bolo holé, vlasy mu padali do čela. Zaspal aj on. V poslednom čase sa nedočkal ani konca obeda. Pri stole vypadlo mu sústo z ruky, oči sa mu zavreli. Chvíľočku žartovali s ním priatelia, hádzali po ňom olivami, datľami. Potom ho odniesli do ložnice.

Teraz sa prebúdzal.

Ústa sa mu leskli slinami od sladkých driemot. Bol to dobrý spánoček, povedal a rozhliadol sa. V izbe nebolo nikoho. Len mucha bzučala sem i tam.

Mucha prešla po ruke a sadla si mu na nos. Neodohnal ju. Mlaskajúc brblal čosi a pohyboval perami. Páčila sa mu táto drzá muška, ktorá naletela na cisárov noštek.

Pocítil, že je smädný.

„Hej!“ zavolal, „vody, dajte, vody,“ a zívol.

Čakal chvíľu trpezlivo. Neprišli.

Potom hlasitejšie volal:

„Vody, dajte mi už vody!“

Nepohli sa ani teraz.

Sluhov nemal. Agrippina, jeho žena, zbavovala ho postupne v posledných rokoch vojska, pobočníkov, telesnej stráže tak, že to ani nespozoroval. Claudius sa zmieril s novými pomermi. Sám sa ponevieral po paláci a ani nebol nespokojný. Zaoberal sa vždy len tým, čo videl. Jeho pamäť tak oslabla, že sa nepamätal na nič, čo minulo.

Keď sa na jeho volanie nikto neobjavoval, zabudol, o čo žiadal. Díval sa na stenu, záclonu, podlahu. Myslel na paštiku a víno, na líbyjské figy a bažanta, na kočiša a bič. Usmieval sa pre seba, dobromyseľne, ako to mal vo zvyku. Keď ho znudilo i toto, a už mu neprišlo vôbec nič na um, vykríkol:

„Som smädný,“ spieval, „smädný.“

Vkročil mladý, vysoký chlapec, sotva sedemnásťročný.

Jeho ružovú, jemnú tvár obklopovali plavé vlasy, ktoré si česal do čela ako malý chlapček. Prišiel zvonku, zo slnečného svetla a vo tme marilo sa mu v očiach, neisto kráčal, pretože bol aj krátkozraký. V jeho modrých očiach sedela snivá hmla.

„Vody si praješ?“ pýtal sa, žmurkajúc.

„Vody, môj baránok,“ povedal a pozrel sa naň, „trochu vody.“

Claudius si teraz všimol, že pred ním stojí jeho chovanec, mladé knieža.

Tomu sa potešil.

V paláci mohol vlastne hovoriť len s ním, druhí ho ani nepočúvali. On však ľutoval starca, demonštroval svojou láskou k nemu, považoval za ušľachtilé vzdorovať posmeškom, ktorými obklopovali využitkovaného starého človeka. Potom slýchaval od neho mnoho o histórii Etruskov, o ktorej Claudius napísal kedysi knihu.

Cisár ho uchopil za ruku a posadil vedľa seba na lehátko. Chválil jeho vlasy, ktoré sú kučeravé a padajú v bohatých kaderách, jeho tógu, svaly ohmatal i jeho rameno, slušne, pretože cisár nemal rád chlapcov. Hovoril vôbec len o ňom, táral dve na tri, potáral všetko, čo sa mu v mozgu premklo. Nasľuboval mu a vynášal ho do nebies.

Vtom sa objavila spoza záclony cisárovná, ktorá ako keby bola vždy a všade prítomná, objavila sa neočakávane v najrôznejších sieňach paláca. Zastala pred posteľou.

Agrippina bola i teraz krásna žena. Vysoká a mäkká. V jej očiach sa odrážali sladké hriechy zašlých búrlivých rokov. Mala smelé, trochu mužské ústa. Jej tvár bola bledá.

„Tu ste?“ pýtala sa prekvapene a podráždene si prezrela obidvoch.

Claudius a Nero vedeli, čo to znamená. Cisárovna nerada videla, keď boli spolu. Ťažko dosiahla, aby Claudius vydedil vlastného syna Britannica a prijal za svojho Nerona, a tie tri roky, ktoré od tých čias uplynuli, boli vyplnené samými bojmi. Britannicovi prívrženci sa organizovali. Agrippina sa obávala, že Claudius oľutoval svoj sľub a kedykoľvek ho zruší.

Za malú chvíľočku jej toto preletelo mysľou. O čom mohli tí dvaja spolu hovoriť? Svojho syna poznala. Ten nemá zmyslu pre moc, radšej leží v knihách.

Doba sa javila príhodnou. V paláci nebol nikto. Narcissus, obľúbený cisárov prepustenec, ktorý ustavične okolo neho obchádzal, odcestoval do Sinuessy, privrženci opozície, Polybus, Felix, Posides, neboli tu. Nevypláca sa dlho meškať.

Pristúpila k nemu bližšie.

Claudius vyskočil. Poskakoval sem i tam, bol by sa rád niekde skryl.

Nero, ktorý si všimol jeho rozpakov, obrátil sa k telesnej stráži, ktorá sprevádzala cisárovnu.

„Cisár si žiadal vody,“ povedal.

Jeden zo stráže sa už pohýnal, ale Agrippina mu pokývla.

„Ja sama ju donesiem,“ povedala.

V tekvicovej šupine doniesla vodu, ktorú podala svojmu mužovi.

Sotva sa Claudius dotkol ústami nápoja, natiahol sa celou dĺžkou po mramorovej podlahe.

„Čo to znamená?“ pýtal sa Nero.

„Nič,“ odpovedala Agrippina pokojne.

Nero sa pozrel na šupinu z tekvice, ktorá ležala na mramorovej dlážke. Potom sa zahľadel na svoju matku. S tichou hrôzou.

„Veď zomrie,“ povedal.

„Nechaj ho,“ a chytila syna za ruku.

Ležiaci cisár nevstal. Jeho tlstý červený krk zbledol, ústa trhane lapali vzduch. Vlasy mu zvlhli potom.

Nero rozčúlene sa nad ním naklonil, aby svojimi perami zachytil jeho posledné vydýchnutie, dych, ktorý prestane, dušu, ktorá odletí.

„Ave!“ zakričal podľa obradov, „ave!“ zakričal ešte raz, ako niekomu, kto odchádza.

„Ave,“ povedala jeho matka posmešne.

Nero čakal ešte chvíľu. Potom pritisol obe ruky na tvár a chcel vybehnúť.

„Zostaneš tu,“ riekla matka, ktorá sa teraz vztýčila.

Aj ona bola bledá ako mŕtvola.

„Bol chorý?“ vypytoval sa Nero.

„Čo ja viem.“

„Myslím, že bol chorý,“ koktal chlapec, ako by hľadal omluvu k udalosti, ktorej bol svedkom.

Agrippina urobila opatrenia. Na chodbe bolo počuť jej hlas:

„Zatvoriť všetky dvere. Kde je Britannicus? Kde je Octavia? Kde sú?“

Všade chodili vojaci, všade cvendžali šable. Octaviu, ktorá bola už rok Neronovou ženou, a kniežaťa Britannica, dala cisárovná odviesť do jednej siene a tam ich dala zatvoriť.

Nero zostal v izbe.

Hľadel na smrť v jej jednoduchosti.

Telo sa viac nepohlo. Ako by sa bolo stotožnilo so zemou, so všetkým, čo ho obklopovalo, tvár snáď strachom zbledla, ucho sa podobalo mramoru, nos sa zahrotil, len vlasy, veľké šedivé vlasy, sa nezmenili, ako aj obočie, ktoré zlovestným kľudom a s ľahostajnosťou sa klenulo nad toľkým tajomstvom.

Dosiaľ nevidel zomrieť človeka. Len v knihách o tom čítal.

Díval sa na to ako na zázrak. Na jediný zázrak, ktorý je ešte menej pochopiteľný ako zrodenie.

Ani vtedy sa nepohol od neho, keď prichádzali pollinctori, ktorí ho umyli, natreli olejom a masťami, obliekli do plátenej košele. Akýsi sochár nalial horúci vosk na studenú tvár. Urobil jeho posmrtnú masku.

V paláci šírili tmu vetvy ihličnatých stromov, vestibul naplnili cyprusmi. Lictori konali stráž so zlatou sekerou a prútmi, steny boli obtiahnuté čiernymi závesmi. Pracovali najschopnejší ľudia pohrebného spolku. Bedovanie sa ozývalo zo všetkých dverí, vzdychy, šepot. Modlili sa kňažky bohyne smrti, Venuše Libitiny.

Mŕtvy ležal na posteli.

„Čo naň tak hľadíš?“ okríkla ho matka. „Zomrel, koniec.“

Agrippina mocnou rukou ho chytila za ramená a dívala sa naň veľkými očima:

„Ty budeš mať smútočnú reč.“

„Ja?“ vzdychol.

„Na foru.“

„Ale…“

„Seneca ju napíše.“

„Neviem rečniť.“

„Prednesieš. Povýšeným hlasom, pekne. Rozumieš?“

V deň pohrebu odniesli rakvu na forum. Tu na rostre Nero pohnute recitoval smútočnú reč. Čaty telesnej stráže tri razy defilovali pred rakvou.

Päť tisíc vozov rozvírilo prach. Sprievod bol taký dlhý, že nebolo možné konca dohliadnuť. Kone rehotali, peší sa potkýnali, oplakávačky nariekali a do krvi rozodierali svoje tváre, prepustenci niesli vysoko vyzdvihnuté sochy a obrazy mŕtveho, herci napodobňovali jeho smrteľné chroptenie, a smútoční pieroti, obveseľovatelia davu, predstavovali smrť, škúliac a škľabiac sa, takže okolo nich vybuchovali v hlučný smiech, a zneli všetky hudobné nástroje, trúby, bubny, harfy a píšťaly, mnoho, mnoho tisíc píšťal, ktoré neznesiteľným hlukom rozochvievali vzduch. Potom kňazi kropili dav vodou, rozdávali na znak mieru olivové vetvy.

Cisára Claudia vyhlásili ihneď za boha.

Mladý cisár

Na druhý deň dopoludnia sotva sa mladý knieža obliekol, počul krik na schodišti paláca. Vojaci sa hrnuli do dvorany, volali jeho meno. Nevedel jasne, čo to znamená. Ešte sa ani neprebral z včerajšieho údivu.

Celá skupina vysokých vojenských hodnostárov uchopila malého, plavého chlapčeka a odniesla ho ako nejaký predmet. Vonku vyhlásilo vojsko cisárom Lutia Domitia Nera, Claudiovho chovanca, ako oprávneného dediča trónu.

Práve tak ho doniesli naspäť, ako ho boli odniesli.

Zložili ho vo veľkej sieni, ktorej dosiaľ nevidel. Tu sa vystieral dlhý stôl po celej podlahe z mramoru, kreslá stáli vedľa seba, široké kreslá s vysokými operadlami, v ktorých sa sediaci takmer stratili. Matka zaviedla Nerona k jednému kreslu. Sadol si, oprel si roztržito hlavu. Hral sa s mečom, ktorý mu pripäli teraz prvý raz a bol mu ťažký, nepohodlný.

V sieni ho očakávali vojvodcovia, generáli, ktorí pojednávali o situácii ríše.

Nero unavene si ich prezeral. Všetci temer boli šediví a plešiví, čas strávil ich telá, ktoré zhrubli vo vojenských starostiach. Ich tváre sú špatné a bez ducha. Vespasianus, ktorý mu sedí naproti, díva sa naň chvejúc sa úctou. Rufus predstiera, ako by veľmi premýšľal. Nos Scribonia Porcola je červený a chlpatý. Domitius Corbulo, ktorý je ináče Cassiov príbuzný, zdá sa ešte najmúdrejším. V jeho orlích očiach sa skrýva bdelosť a pozornosť. Burrus, veliteľ telesnej stráže, je stelesnením oddanej vernosti, poctivosti a priamosti, ktorá pokojne ide za svojím cieľom. Len Pallas, štátny pokladník, je mladistvý. Hovorí vybrane a šušľavo, oblieka sa s trápnou eleganciou napodobňujúc šľachticov. Cíti, že sa vyšvihol z otroctva.

Zasadanie senátu začalo. Suetonius Paulius rečnil v krátkych, ťažkopádnych vetách, používajúc takých obratov, aké počuť len od žoldnierov. Čo povedal, bolo nudné. Stále sa vracal k tomu, z čoho vychádzal a opakoval všetko, bez toho, že by bol skončil. V jeho slovách sa miešalo vojsko s loďstvom, vozy s útočným delom, obilie s ovsom a predčitoval číslice z voskovej tabulky, toľko čísel, že sa všetkým točila hlava. Dozvedeli sa, koľko stanov je v celej rímskej ríši i s provinciami, koľko žoldu vyplatila štátna pokladňa peším, jazdcom a námorníkom za posledných desať rokov.

Nero pozoroval chvíľu rečníka. Nepočúval ho, ale díval sa na jeho ústa, hlavu, postavu. Tento starý vojak mal na čele veľkú hnedú bradavicu, ktorá sa mu pri hovore pohybovala, a keď skrčil čelo, poskočila. Nero naklonil na bok svoju jemnú hlavu a oddal sa vlastným myšlienkam.

Nechcel uveriť, že tak hlboko zapôsobilo naň všetko, čo zažil v posledných dňoch. Čokoľvek robil, vrátili sa mu myšlienky, ktoré mu len vtedy dali pokoj, keď sa s nimi zapodieval. Znovu tiahol mu pred očami pohrebný sprievod vo svojej titanskej nádhere a objavil sa obraz, ako stojí nad davom na čele lodi a odriekava slová bolesti nad cudzím človekom, i Britannica, svojho nevlastného brata, videl jasne. Ten sa posadil hneď pod ním, obrátil k nemu svoju tvár utrpením zmrštenú a topiac sa v slzách, oplakával ochablým, zamdleným vzlykom svojho otca, vlastného otca, ktorý ho však vydedil.

Cisár zakašlal a prehltol. V sieni bolo veľmi teplo. Ešte sa stále rečnilo a rečník hovoril teraz o spolupráci vojska a senátu, ale jeho slová sa pomiešali v horúčosti s tými, ktoré hovorili k Neronovi v jeho duši. Na jeho tvári sa odrážala ľahostajnosť, v dlani rozmliaždil zívnutie. Ako cudzí sedel v tejto spoločnosti, a divil sa, že sa sem dostal. Nastúpenie na trón ho stihlo neočakávane, ani sa mu veľmi netešil. Zaoberal sa stále a stále Claudiom, ktorého smrť mu pripadala nezrozumiteľná a strašná. Kto vie, čo sa s ním stalo, a prečo? Jestli je toto možné, tak sa všetko vyvrátilo a on je sám na tejto zemi. Cisár, prvý človek, zomrie len tak ako iný, hmyz a červy prežerú mu hlavu a založia si hniezdo v jeho lebke. Obzrel sa okolo seba, ale odpovedi nikde nenašiel. Cítil sa slabý v obruči mohutnejších síl. Teraz sa bál, že zamdlie. Zachytil sa o kreslo, v ktorom sedel ešte nedávno starý cisár.

V tejto chvíli dotkol sa niekto jeho nahého zápästia. Agrippina ho upozorňovala, aby vstal.

Nero videl, že rečník otvoriac náruč, obrátil sa k nemu:

„Cisáru!“

Striasol sa. Týmto slovom jeho rozumeli. Zahladil si vlasy, začervenal sa a povedal niečo.

Potom prijímal senátorov, ktorí mu odovzdávali listy, listiny o vnútornom stave provincií. Potom žiadali jeho podpisu. Musel sa mnohokrát podpísať.

Už sa zmrákalo, keď sa oslobodil a zostal s Agrippinou sám.

„Matka,“ prehovoril odrazu rozčúlene a nezatvoril ústa, ako by chcel ešte niečo povedať, ale nemohol.

Agrippina sa pozrela naň pichlavým zakazujúcim pohľadom.

„Chcel si sa na niečo opýtať?“

„Nie,“ povedal Nero ticho.

Potom sa pobral k Octavii.

Od tých čias sa nestretli: chcel sa s ňou rozprávať.

Jeho žena s uplakanýma očima chúlila sa v jednom kúte. Nero ju pohladil po tvári, ale ona sa odtiahla.

„Neboj sa ma,“ riekol Nero smutne a nevedel pokračovať.

Videl, že nemá kde ísť, všetky cesty sa pred ním zatvorili.

Tu ponáhľal sa do vzdialenej siene, v druhom rohu paláca.

Tu si sadol a cítil sa tak osamelý a zmocnilo sa ho také nešťastie, že si zúfal. Zápasilo v ňom podozrenie a hnev. Pomyslel si i na otca, na vlastného otca, Cnaea Domitia, ktorého ani nepoznal a nikdy nevidel. Sotva vedel niečo o ňom. Bol vraj prokonzulom v Sicilii, zomrel mladý, nikto nevie ako, keď jemu boli tri roky, potom jeho matka sa vydala za bohatého patricia. Z hlbokej priepasti svojej siroby túžil po ňom a prial si pobozkať mu vzdialenú ruku.

Obraz otcov sa opäť a opäť vracal, stále určitejšie, rozhodnejšie. Otec nebol ani cisár, ani nesmrteľný, ani boh. Akýže mohol byť? Nero si ho predstavoval dobrotivého, okolo úst s bolestnou vráskou. Na tvári iste mu sedela krotkosť a váhavosť, ako aj na jeho vlastnej tvári. A toto všetko pominulo bez stopy.

Tak ho to bolelo, že zatúžil ho vidieť.

„Otče,“ povedal, „úbohý otče,“ a spomenul si na udalosť, ktorá zo všetkých najviac naň zapôsobila.

Nepokojne chodil hore-dolu.

„Čo môžem robiť?“ pýtal sa cisár sám seba, pociťujúc na výške svojej moci, v tichu: závrat.

Pretože po hluku nastalo ticho.

Na túto otázku nedostal však odpovedi. Ani od seba, ani od iných.

Na prázdnom nebi objavil sa mesiac, napuchnutý a chorý, jako žalostná tvár pierotova a zaškľabil sa naň.

Blížila sa vetristá noc.

Vychovávateľ

Všetky príznaky i predpovedi chaldejských hádačov z hviezd prorokovali, — že pre rímsku ríšu nastáva skvelá doba.

Nový vládca sa narodil v prvých chvíľach brieždenia, jeho čela sa dotkol najprv slnečný papršlek, i na trón nastúpil v príhodnom čase, na poludnie, keď sa zlí duchovia, milovníci tmy a hmly, pred ľuďmi neodvážia ukazovať.

Tento chlapček prinášal v ruke mier. Chodil bez pása, na vojenskú prehliadku sa dostavil bosý. Potom si cisár a senát navzájom robili poklony. Cisár vrátil senátu starú právomoc, senát ho zas pomenoval otcom vlasti. Nero sa tomu usmial. Titul odmietol zo skromnosti vhodnej pre jeho mladosť s odôvodnením, že najskôr si ho musí zaslúžiť.

Najprv túžil po tom, aby Rím videl veľký. Predstavoval si ho ako nové Atény, mohutné, honosné a grécke, s voľnými námestiami a širokými ulicami. S týmto plánom sa mnoho zaoberal. Vyšiel so staviteľmi medzi biedne chatrče, do úzkych ulíc, tam vymeriaval, rokoval, nakreslil si v predstave cestu, ktorú obklopí mramor a vavrín a ako budú sa mu aj Atéňania obdivovať. Čoskoro ho unavilo aj toto. Ako sa naklonil nad plány, náhle pocítil bezúčelnosť všetkých vecí.

Jeho bolesť trochu otupela. Ale miesto nej ho zachvátilo nové utrpenie, ešte neznesitelnejšie ako prvé a beztvárnejšie: nuda. Nemala ani začiatku, ani konca. Nedala sa temer ani uchopiť, nedalo sa ani vedieť, či je prítomná. Bolo to nič, ktoré nepretržite pálilo. Zívajúc sa prebúdzal v jasné ráno a nebol schopný vstať. Keď už zunoval ležať a obliekol sa, zachvátila ho ospalosť, opäť zatúžil po posteli. Nič ho nezaujímalo.

Zvlášť odpoludnia boli preň hrozné. Stál sám vo vysokej stĺpovej sieni. Počúval hluk ľudí, díval sa na záhradu a nerozumel tomu. Trápili ho nervové bolesti v pol hlave, po ktorých nasledoval pocit hnusu. Takto končil deň.

„Zle sa cítim,“ hovoril Senecovi, básnikovi a filozofovi, ktorý ho vychovával od ôsmeho roku.

„Ach,“ vzdychol Seneca, „och,“ a žartovne potriasal hlavou, ako keď malé deti nariekajú a my im neveríme.

Filozof, ktorého postava bola dlhá a vyziabla, stál pred ním v šedivej tóge. Na jeho chudej tvári, žltej ako syr, horeli plamenné ruže suchotín. Odpoludnia dostával horúčky.

„Ale áno,“ povedal cisár vzdorovite, „veľmi trpím.“

„Prečo?“

„Neviem,“ odvetil spurne.

„Tak preto trpíš, pretože nevieš, čo ťa trápi. Keď poznáš príčinu, pochopíš ju a už tak nebolí. Sme stvorení, aby sme trpeli, niet takého smútku, ktorý by bol neprirodzený a neznesiteľný.

„Myslíš?“

„Áno,“ povedal Seneca. „Aspoň všetko má svoj liek. Jestli si lačný, jedz. A keď si smädný, pi.“

„Ale prečo človek umiera?“ díval sa Nero pred seba zadumane.

„Kto?“ pýtal sa Seneca ohromene, pretože Nero dosiaľ, podľa matkinho zákazu, sa nezaoberal filozofiou. „Claudius? Alebo kto?“

„Všetci. Starí a mladí. Ty a ja. Toto mi vysvetli.“

Seneca prišiel do rozpakov:

„V niečom,“ začal a prestal.

„Vidíš,“ povedal Nero a trpko sa zasmial.

„Si unavený.“

„Nie.“

Seneca premýšľal.

„Mal by si trochu odcestovať,“ povedal.

„Kam?“

„Niekam. Ďaleko. Veľmi ďaleko,“ a Seneca urobil rukou veľký kruh.

„Ani to nemôžem,“ vyhŕkol Nero, strácajúc trpezlivosť a udrel na kreslo.

Ostro odvrával svojmu majstrovi a učiteľovi, ktorý, vidiac, že je cisár podráždený, približoval sa k nemu v zhrbenej tóge a číhal na jeho slová.

Seneca prijal všetky námietky bez odporu. Na ústach boli ihneď pripravené ľahké slová, ako keby ešte stále hovoril s malým deckom, ktorého všetky vrtochy je ochotný splniť. Nebral vážne tohto trpiaceho chlapca, odbavil ho niekoľkými slovami. Chcel len písať tragédie a básne, dlhé, skvelé vety, ktoré sú tvrdé a lesklé ako mramor, múdre výroky o živote a smrti, mladosti a starobe, ktoré obsahujú jeho životné skúsenosti, chcel večne písať a o to, čo stálo mimo týchto vecí, veľmi sa nestaral. Veril iba v básnickú tvorbu a jeho presvedčenie, ktoré sa ustavičným premýšľaním a hĺbaním celkom zvyklalo, vždycky sa klonilo k tomu, s kým hovoril a v nasledujúcej chvíľke už skvelejšie a jasnejšie vyjadril myšlienky svojho protivníka v debate.

Aj teraz myslel len na svoju vilu, ktorú dostal od cisára a na to, koľko bude stáť výstavba vodometu. Ale ako sa pozrel ešte raz na cisára, spozoroval, že mu jeho slová neuľavili. Cisár stál s hlavou vztýčenou a díval sa do vzduchu. Seneca sa obával, že v jednej mrzutej chvíľke stratí ešte jeho priazeň. Preto rozochvenie prebehlo jeho telom, ktoré zožierali suchoty i myšlienky rovnomerne, a jeho pohaslé oči sa leskli viac než obvykle. V rozpakoch začal kašľať.

„Keby som mohol odísť,“ pokračoval Nero po dlhej prestávke, „ale len barbari si myslia, že môžu odísť. My nemôžeme odísť. Ani stadeto, z paláca. Ani zinakiaľ. So sebou nosíme, pred čím utekáme. Bolesť uteká za nami.“

„Múdro hovoríš,“ poznamenal Seneca. „Práve preto bolesť musíš v sebe premôcť.“

„Čím?“

„Bolesťou. Horké sa nemôže sladkým liečiť. Len horkým.“

„Tomu nerozumiem.“

„Utrpenie pominie len utrpením,“ vysvetľoval Seneca. „Pozri sa, že tejto zimy padal sneh, mrzol som v izbe. Na chrbte mi naskakovala husia koža. Akokoľvek som sa balil do vlnených šiat, stále som viac cítil zimu, motala sa okolo mňa a obhryzovala moju ruku ako vlk. Nemohol som ani písať. Vtom som začal hľadať príčinu, prečo vlastne trpím. A prišiel som na to, že príčina je nie okolo mňa, v izbe a zime, ale vo mne. Len preto mi bola zima, lebo som si prial, aby bolo teplo. Rozhodol som sa, že nechcem teplo, ale zimu. Sotva prebleskla táto myšlienka mojim mozgom, ihneď sa mi zdalo, že izba nie je dosť studená. Odkopol som prikrývky, zhodil som tunicu a zo dvora dal som priniesť trochu snehu, vyšúchal som si ním niekoľko ráz telo, vyklonil som sa a cez zuby som vdychoval ostrý, štipľavý zimný vzduch. Ver, alebo nie, odrazu mi začalo byť teplo a potom, keď som sa obliekol, necítil som viac zimy, mohol som aj pracovať a na jeden dúšok som napísal tri nové výstupy Thyesty.“

„Možno,“ povedal Nero s hanlivým úsmevom, „ale ako mám uplatňovať toto na sebe?“

„Prijmi utrpenie,“ odpovedal Seneca, „mysli si, že chceš trpieť.“

„Ja nechcem trpieť.“

„Sú takí, ktorí chcú trpieť, plakať, strádať a tvrdia o sebe, že sú šťastní. Nikdy si nežiadajú ničoho. Len čím viac bolesti a pokorenia. Toľko, koľko neni ani na zemi, toľko, že sa nemôžu nikdy nasýtiť a takto sa v očakávaní vždy sklamú. Ale zato sídli v nich veľký pokoj.“

„Myslíš teraz na čiernonohých,“ povedal cisár podráždene, „na tých, ktorí sa nikdy nekúpu, na škamravých, ktorí sa neumývajú, na zavšivavených, ktorí sa nečešú, na smradľavých, ktorí bývajú pod zemou a šialene sa bijú do pŕs. Myslíš na revolucionárov, na nepriateľov rímskej ríše,“ a ani nepomenoval tých, ktorých myslel. „Pohŕdam nimi.“

„Ja,“ odpovedal Seneca, „som latinský básnik. Nenávidím ich, ktorí chcú zaviesť svet späť do doby barbarskej, hnusia sa mi ich hlúpe povery. Nieto dosť krížov a sekier, aby s nimi skoncovali. Verím v bohov. Zle si mi rozumel,“ pripojil, keď videl, že Nero neodpovedá, „povedal som len toľko, že bolesť musíme bolesťou premáhať.“

„Ale tým jej nezabrániš, keď nakopíš na ňu novú bolesť,“ povedal Nero. „Nieto cesty, ktorá by z tohto vyviedla.“

A ako by mu napadla záchranná myšlienka, ozval sa opäť:

„Nejakého kúzla by bolo treba.“

„Sú kúzelníci,“ riekol Seneca, „ktorí vraj človeka celkom prerobia.“

„Nemyslím na toto.“

„Čítaj azda grécke tragédie. V týchto je smútok. Na krvácajúcu ranu čierny liek. Vraj aj písanie lieči. Teraz aj sám sa chystám niečo napísať. O tvojom vznešenom otcovi. Nebohého predstavím vo spoločnosti Jupiterovej a Marsovej.“

Svojich slov nemohol dokončiť, lebo cisár pod vplyvom spomienok pozdvihol sa zo svojho kresla a bez rozlúčenia netrpezlivo odišiel do druhej izby.

Seneca chvíľu čakal, potom odišiel.

Nikdy nevidel Nerona takého. Jeho milé ružové líca sa skrivili, pretínali ich krivé vrásky a zlovestné ťahy. Musí veľmi trpieť, myslel si Seneca. Cestou cítil, ako by bol chybil, a že lepšie by bolo bývalo mlčať. Rada vôbec nemala veľkej ceny.

Keď došiel domov, vo dverách svojej vily ešte krútil hlavou. Nerozumel cisárovi, u ktorého znal od detstva každé mihnutie oka, a bol presvedčený, že cisár zostane vždy tým chlapčekom, ktorý schúlený pred ním počúva jeho výklady.

Zdá sa, že v mocných nie je možné nikdy sa vyznať.

Mučivé zápasy

Cisár sa navečeral a ľahol si spať, aby sa ponoril do šťastlivého bezvedomia sna. Ihneď zaspal. Ale o niekoľko minút sa vytrhol zo spania.

„Nieto pre mňa lieku,“ pomyslel si, „ničoho.“

Okolo neho vládla noc. Mäkká a zamatová, čierna ako sadza. Nebola to taká noc ako ostatné, ale noc bez brehov a hraníc, do ktorej padne a rúti sa, rúti dolu. V poslednej dobe často mal tento pocit. Keď sa prebudil, nevedel, kde je a jak dlho spal, či len chvíľu, či celý rok. Predmety stratili svoje obrysy, blúdili v prázdnom priestore, okno pristúpilo k posteli, dvere sa vzdialili.

Vytieral si oči, ale stále sa mu krútila hlava.

Vonku bzučala jednoduchá hudba. Priliehala k tomuto tichu, že ju ani nebolo možné zbadať, len keď dlhšie dával pozor.

Ktosi hral na flautu.

Hudec bol asi neďaleko cisárskeho paláca. Asi nemohol spať ani teraz, a znovu a znovu začínal, tvrdošijne, vytrvale, fanaticky, malú pieseň, ktorá obsahovala len niekoľko tónov.

Nero premýšľal, kto môže byť hráčom na flautu. Vyhliadol zo stĺpovej siene. Nevidel nikoho. Hudec bol neviditeľný ako svrček.

Ráno dal vyhľadať hráča na flautu. Priviedli deväťnásťročného Egypťana. Rodičov neznal. Ale pritom sa zdal blažený a spokojný. Vyslúchal ho pomocou tlmočníka.

„Ako sa voláš?“

„Eucaerus.“

„Si u vojenskej hudby?“

„Nie.“

„Prečo hráš na flautu?“

„Pretože je to dobré.“

„Kto ťa naučil?“

„Nikto.“

Druhého dňa, keď nemohol spať, opäť ho počul v noci.

„Aký je asi šťastný,“ pomyslel si.

Prevaľoval sa na perinách. Z jedného sna, ktorý ho tlačil ako mura, padal do druhého. Potom, keď otvoril oči, oživli v púšti tmy šedivé, veľmi dávno zažité veci.

Tackal sa v detstve po zabudnutých uliciach a izbách. Jeho milá a bláznivá teta Lepida bývala v starom dome, v ktorom boli úzke drevené schody a tmavé siene, na dvore vysoká tráva a podivné kvety, ktoré vyrastali medzi zapadnutými kameňmi a polámanými mramorovými doskami. Po smrti otcovej ho sem priviedli, u nej vyrastal.

Tu v dosť tmavej izbičke býval s tanečníkom, ktorý vystupoval v Circu Maximu.

Tento tanečník, vytiahly, chudý mladík, s dlhým hrdlom, vystávajúcimi lícnymi kosťami, veľmi sa mu vtedy páčil, bol prvým človekom, ktorého považoval za ozaj zaujímavého a závidenia hodného muža, hoci ho jeho okolie veľmi necenilo. Jedol málo, aby nestučnel. A večer cvičil doma, v malej izbičke. Postavil sa na stoličky, liezol po povraze, a keď si myslel, že chlapček spí, začal tancovať. Nero, ktorý len predstieral, že spí, díval sa naň z postieľky s tlčúcim srdcom, pretože nevedel, aký to má zmysel, a tajomstvo pečlivo uschoval u seba. Čakal ho každý večer. Tanečník vznášal sa svojím ľahkým telom sem i tam, akoby vetrík vial a pri svetle kahančeka rysoval sa na stene v ohromnom zväčšení jeho pohyblivý, vrtošivo sa kolembajúci tieň, obraz rúk a nôh.

Potom s ním žila aj iná zábavná postava, tanečníkov priateľ, holič. Hovoril o sebe, že je holič, ale nikto nikdy ho nevidel vlasy strihať, holiť. Od rána do večera papuľoval. Dobromyseľný blázon, napodobňoval kikiríkanie kohúta, bľakot kozy, sipot zmije. Vedel hovoriť aj z brucha, takže každého pomýlil. Bavil celý dom a Nerona mal veľmi rád. Brával ho na kolená, na ramená a utekal s ním do vnútra záhrady. Nero sa divil, ako jasne videl teraz jeho a tanečníka, obidvoch priateľov svojho detstva, na ktorých — ako si myslel — už dávno zabudol.

Už zase zaspal tvrdo. Chrápal od hojnej večere, hovoril zo sna. Prebudil sa na to, že kričí, zobudil ho vlastný hlas, hovoriaci zo spania, tlkot srdca, ktorý hučal v ušiach. Aká je to noc!

Posadil sa na posteli a vyhliadol, či sa už brieždi.

Ešte sa všade šírila tma, len hudec hral na flautu sladko, nevypovedateľne sladko. Nero klesol na vankúš. Stenal. Zuby mu škripeli zvieracími zvukmi, výkrikmi pračloveka, ktoré sa stišovali v bedovanie. Keby vedel spievať, alebo aspoň kričať. Tak zakričať, aby ho každý počul, i duchovia v podzemí a bohovia v nebi, a aby každý, kto spí, sa vyľakal a prišiel sem a počúval len jeho, nie cisára, ale toho, kto spieva, kričí, reve, počúval len silný hlas. Zmietal sa s umučeným čelom, čo má vlastne robiť, ako keby mal niečo nesmierne veľkého vykonať.

Vtom odrazu vyskočil.

Dvaja otroci, ktorí strážili pod jeho spálňou, zapálili pochodne a odprevadili cisára do triclinia.

Zívol, a hoci sa večer najedol do sýtosti, pýtal si jesť. V ústach cítil horkosť. Žiadal si sladkosti, aby si podráždil chuť.

Kuchár prinášal na dlhých sklenených misách sladené ryby, ktorých ostne a kostičky boli z orechových štiepok, na striebornej mise pomarančové rezy topiace sa v mede, na zlatej mise rezy tekvice korenené škoricou a zázvorom, ktoré plávali v slizkej sladkej pene. Nero tenkou trstinou poprehŕňal penu, potom tyčinku omrzle olízal suchým jazykom.

Nebol ani hladný, ani smädný, len jeho zmysly sa vzrušovali a blúznili, nemohol sa ničím nasýtiť. Musel aj mnoho piť. Vyprázdňoval jeden pohár za druhým. Všetko sa naň rútilo, čo stálo okolo neho. Cítil divú a surovú vôňu podušky z jašteričej kože a privoňal si chtivým nosom i k ružiam, ktoré stáli na stole. Vzrušene, až mu tĺklo srdce, a zabúdajúc na seba, sedel pri stole, sám a nenudil sa. Ukolísaval sa z jednej nálady do druhej, díval sa na hru plameňa pochodní a ani nebadal, ako sa hodiny míňali.

Pomaly sa brieždilo. Potom letný úsvit rozlieval všade fialovú záplavu, odrazu zalial cisársku záhradu a siene, kopce a Mesto.

„Chcem byť sám!“ zakričal a vošiel do pracovne.

„A jestli prídu?“

„Nevpustíte nikoho.“

„A ranní návštevníci? Ohlásila sa cisárovná Agrippina.“

„Nie som tu.“

„Burrus?“

„Odišiel som.“

Dal zavrieť dvere. Vbehol doprostred izby. Tak túžil po samote, že jej bežal v ústrety. Zvonku ešte počul niekoľko latinských slov. Zapchal si uši. Nemal rád túto tvrdú vojenskú reč. Po grécky chcel počuť, stále po grécky.

Chmúrne počúval. Zdalo sa mu, že po čom túžil, ihneď sa vyplní, cesta sa otvorí, rozuzlenie že už nemôže byť ďaleko. V mäkkej mlhovine, v žhavom kotúči pohybovali sa okolo neho slová ešte bez tvaru, ktoré bude musieť zajať a on pohybom zápasníka pustí sa s nimi do boja.

Nero sa bál ako dievča, dych sa mu zastavoval.

Všetko, čím doteraz trpel, v blízkej minulosti a kedysi dávno, prevalilo sa nad ním a divná, zachvátila ho dosiaľ neznáma podráždenosť. Triasol sa, oči sa mu naplnili slzami. Plakal z citlivosti i od vína a tieto dve opojenia sa zliali. Bolelo ho, bolelo tisícnásobne, čím trpel a potom ho už nič viac nebolelo. Odrazu, ani sám nevedel ako, začal písať. Jedno za druhým skladal grécke riadky, hexametre, ktoré sa presne valili. Potom nedôverčivo prijímal, čo počul. Uvažoval, hodnotil, opravoval. Temný bôľ, neopísateľne temný, jako vrah, ktorý sa pripravuje k osudnému činu, za ktorý — keď sa nepodarí — zaplatí životom.

Písal o Agamemnonovi, o kráľovi, ktorého zavraždí jeho žena Klytaimnestra. A o jeho synovi, Orestovi, ktorý oplakáva vodcu vracajúceho sa z boja, hrdinu, ktorý sa podobá bohom, mŕtveho otca, ktorý sa zadíval na syna s krvavou, bledou tvárou, so smutným úsmevom okolo úst. Čo sa pred chvíľou ukazovalo v hmlách, už jasnelo, obal, ktorý dovoľoval len tušiť a našeptával, ktorý všetko zahaľoval tajomstvom, začal sa rozplývať. Jeden za druhým poslušne skotúľali sa prstence pary a bolo možno vidieť postavy v jasnom svetle a počuť zreteľne ich hlasy. Povolila aj Neronova tma. Hrôza ho šteklila, strach vzbudzoval v ňom príjemnú mdlobu a rozkoš. Istota rástla každým okamžikom. Zvieral v ruke to, čo chcel povedať. Len písať mu bolo treba, mnoho, mnoho a rýchlo.

Odrazu zodvihol hlavu. Cítil, ako by bol hotový. Báseň sa rozvinula v celej svojej podstate. Odhodil rydlo, nové vzal do ruky, urobil opäť niekoľko ťahov. Skákal, ako dieťa, ktoré si hrá, postavil sa na kreslo, rozkladal rukami. Nevedel, čo má radosťou robiť.

V sieni sa rozblesklo ostré svetlo. Už mu zostávalo len brúsenie. Ukončil aj toto nepochopiteľne rýchlo. Kričal z plného hrdla.

„Je hotová, tu je, hotová,“ a ukázal na voskové tabuľky.

Pred palác priletel koč, vstúpil do neho. Naplnila ho nevysloviteľná radosť, pýcha a spokojnosť. Cválal mestom, pod ním utekala zem, nad ním nebo, pri ňom rady domov, ktoré ako by sa pohybovali a žili, a kočiš musel biť kone, aby ešte rýchlejšie uháňali dopredu, do toho neznámeho a neuchopiteľného života, ktorému sa dostalo zmyslu. Jak sa dotkol prievan letu jeho sviežich tvárí a plavé vlasy mu poletovali vo vetre, búrlivo sa mu dmuli prsia, v ktorých tepala mladosť, neobmedzená budúcnosť, skrývajúca všetky možnosti.

Keď sa vrátil domov, ešte pracoval. Prijal Burra a niekoľko patriciov. Nariadil, aby nasledujúceho dňa dostali vojaci k obedu aj víno.

Koniec ukážky