Medzi priateľkami

L. A. Čarská

Preklad: Mária Klimová

Obálka: Nikolaj Petrovič Bogdanov-Belskij - Symfónia

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-8263-184-8 (EPUB)

ISBN 978-80-8263-185-5 (MOBI)

I. Cestujem

Ešte sa mi ozýva v ušiach prenikavé pískanie lokomotívy a škrípanie kolies… Ale všetko, hukot, ruch a náhlenie, prehlušujú slová, môjmu srdiečku najdrahšie:

„Zbohom, drahé dieťatko!“

Týmito slovami sa mamička na stanici so mnou rozlúčila.

Neborka, horko sa rozplakala. Bolelo ju, že odchádzam, veď sme sa prvý raz v živote rozchádzali…

Brat Vasil neveril, že cestujem, kým stará pestúnka s kočišom nezniesli z povaly nebohého oteckov starý cestovný kufor a kým mamička nezačala ukladať doň bielizeň, šaty a knihy. Nezabudla mi pribaliť ani obľúbenú bábiku, Lušku, ktorú som nijako nechcela opustiť. Pestúnka zasa pribalila škatuľu výtečných buchiet, ktoré vedela tak majstrovsky piecť, a balíček sušených fíg, ktoré mi dlho odkladala a schovávala. Len keď toto videl malý braček Vasilko, rozplakal sa a nemohli sme ho utíšiť.

„Nechoď, Ľudka, preč, neopúšťaj nás,“ prosil a skrýval si kučeravú hlávku v mojich sukniach.

„Ľudka musí odísť, musí sa učiť, chlapček môj,“ tíšila ho mamička. „Na leto sa nám zasa vráti, a možno ju aj do tých čias navštívime, ak sa nám podarí dobre predať pšenicu.“

Dobrá mamička! Vedela, že nemôže ani pomyslieť, aby prišli za mnou do Petrohradu – žili sme vo veľmi skromných pomeroch – ale chcela potešiť i bračeka, i mňa, lebo sme sa doteraz ešte nikdy ani na deň neodlúčili.

Nastala chvíľa odchodu. Nikto neraňajkoval, ani mamička, ani Vasil, ani ja. Pred bránou čakal koč. Náš koník, zapriahnutý do koča, žmurkal drobnými očkami, keď som mu posledný raz podávala kúsok cukru. Všetci domáci sa prišli odobrať odo mňa: kuchárka Katka s dcérou Gapkou, mladý záhradník Ivas, kočišov brat Ondrej, pes „Tarko“, môj miláčik a verný spoločník v hrách a konečne drahá stará pestúnka, ktorá odprevádzala „dobré dieťatko“ s veľkým nárekom.

So slzami v očiach dívala som sa na láskavé, úprimné tváre, ukladala som si do duše ich žičlivé želania, aby sa mi dobre vodilo. Bála som sa, aby som sa tiež nerozplakala nahlas. Bozkala som teda všetkých a sadli sme si s mamičkou a Vasilkom do koča.

Ešte minútka, druhá, švihnutie biča – a rodný dvor, zaplavený zeleňou ovocných stromov, zmizol mi z očí. Z oboch strán cesty rozkladali sa polia, šíre, nekonečné, rovné polia, ktoré robia našu drahú Ukrajinu človeku takou blízkou a drahou. A deň bol jasný, slnečný, nebo sa vľúdne usmievalo, ako by sa tiež bolo chcelo so mnou rozlúčiť…

Na nádraží nás už čakala pani susedka, statkárka, ktorá si šla čosi vybaviť do Petrohradu a ponúkla sa mamičke, že ma zavedie do ústavu, kde sa i ona kedysi vzdelávala.

Na stanici sme nečakali dlho. Čoskoro priletel nenávidený čierny obor, ktorý ma mal odviesť od najdrahších. Neplakala som. Len mi čosi ťažkého zaľahlo na prsia a dusilo ma v hrdle, keď mi mamička trasľavou rukou robila krížik na čelo a vešala na hrdlo svätý obrázok v zlatom medailóniku.

Tuho som mamičku objala a pritisla som sa k nej. Bozkávala som jej ustarostené líca a belasé, detsky dobré oči, plné sĺz, a sľubovala som jej tíško:

„Budem sa usilovne učiť, mamička, nemusíš sa trápiť.“

Bozkala som Vasilka a nastúpila som do vlaku.

Cesta z Poltavy do Petrohradu trvala celé dva dni a dve noci. Zdala sa mi nekonečnou.

Anna Fominišna, ktorá cestovala so mnou, sa usilovala, ako len vedela, aby mi cesta chytrejšie ubehla. Rozprávala mi o Petrohrade, o ústave, ktorý je petrohradským najlepším ústavom. Aké tam mávali zábavy, keď sa ona tam vzdelávala, ako ich raz navštívili v ústave cár s cárovnou, že často chodieval k nim na návštevu pán minister vyučovania, ktorý bol protektorom ústavu, že to bol milý, žartovný pán, ktorý si rád zažartoval s dievčatami a skoro vždy sa smial. Medzi rečou mi každú chvíľku podávala cukrík, pečivo a jabĺčko. Ale nič mi nechutilo. Mala som neprestajne pred očami mamičkinu smutnú tvár, ako som ju videla na nádraží, a srdiečko mi stískal žiaľ.

V Petrohrade nás privítal nevľúdny deň. Nebo bolo oblačné, naháňali sa na ňom ťažké čierňavy. Len-len, že sa nerozpršalo, kým sme vyšli z nádražia.

Dali sme sa zaviesť do veľkého hotela. Oblokom som videla širokú ulicu, hemžiacu sa ľuďmi a vozmi, plnú huku a ruchu, vysoké domy s mnohými, veľkými oblokmi… ale myšlienky sa mi túlali ďaleko, ďaleko… pod voľným, jasným nebom rodnej Ukrajiny, v ovocnom sade pri mamičke, malom Vasilkovi a starej pestúnke.

II. Noví ľudia - nové dojmy

Keď sme prišli k veľkej, červenej budove v Nikolajovskej ulici, bolo práve poludnie.

„Tu je ústav,“ povedala Anna Fominišna. Pri týchto slovách sa mi srdce strašne rozbúchalo.

Ešte väčšmi ma prekvapil šedivý vrátnik s vážnym a prísnym pohľadom, ktorý nám otvoril dvere dokorán… Vošli sme do priestrannej, jasnej prijímacej izby.

„Doviedli ste nám novú žiačku… mám vás ohlásiť pani riaditeľke?“ spýtal sa vrátnik Anny Fominišny.

„Áno,“ odpovedala, „poproste pani riaditeľku, aby nás láskavo prijala,“ a povedala mu, ako sa volám.

Ani ho nebolo počuť, tak tíško vošiel do susednej izby a hneď sa aj vrátil, hovoriac:

„Nech sa vám páči, pani riaditeľka prosí.“

Vošli sme do neveľkej, ale skvostne zariadenej izby, celej pokrytej pokrovcami. Medzi oblokmi viseli veľké zrkadlá. Obloky boli zatiahnuté ťažkými záclonami. Na stenách viseli obrazy v pozlátených rámoch. Vo vitrínkach a pod zvonmi z kryštálového skla bolo mnoho jemných, skvostných umeleckých drobností. Keď som sa tak – dievčatko z dediny – dívala na všetko to bohatstvo, vkus a zladenie farieb, zdalo sa mi, že som v rozprávkovom zámku.

Oproti nám prišla vysoká, urastená, okrúhla a krásna pani, s vlasmi, bielymi ako sneh. Objala a bozkala Annu Fominišnu, nežne ako matka.

„Vitajte medzi nami“ povedala láskavo a pohladkala mi líca.

„To je teda Ľudmila Vlasovská, dcéra Vlasovského, ktorý zahynul v poslednej vojne?“ spýtala sa mojej sprievodkyne. „Rada som, že prišla k nám do ústavu. Deti hrdinov sú u nás vždy vítané. Pričiň sa, dievčatko, aby si robila česť oteckovej pamiatke.“

Poslednú vetu povedala po francúzsky a doložila, hladkajúc mi neposlušné vlasy jemnou, mäkkou rukou:

„Musíme jej pristrihnúť vlasy, ostatné by jej závideli také husté kučery. Anna,“ obrátila sa potom k Anne Fominišne, „poďte, zavedieme ju spolu do triedy. Práve je veľká prestávka, nech sa hneď zoznámi so spolužiačkami.“

„Veľmi rada, pani riaditeľka,“ odpovedala Anna Fominišna. Vyšli sme z izby, prešli sme niekoľkými chodbami a vystupovali sme širokými schodmi do prvého poschodia.

Na zákrute schodišťa bolo zrkadlo. Videla som v ňom vysokú, krásnu dámu, ktorá vedie za ruku malé dievčatko s dvoma čerešňami miesto očí, a s vlasmi, čiernymi ako smola. „To som ja – Ľudka,“ spamätala som sa. „Čo si len tu počnem, v tejto nádhere a neporušiteľnej prísnosti?“

Na dlhej chodbe, kde z oboch strán boli triedy, bolo hlučno a veselo. Už na schodoch sme počuli veselú vravu a smiechy, ale ako sme sa zjavili na chodbe, odrazu všetko zatíchlo.

„Pani riaditeľka, pani riaditeľka ide a s ňou akási nová!“ začula som tlmené šeptanie.

Dovtípila som sa, že tou „novou“ mám byť ja.

Dievčence sa prechádzali v pároch aj v skupinách. Zastali, keď šla pani riaditeľka okolo a klaňali sa jej na pozdrav. Oči všetkých sa vpíjali do mňa, poblednutej neobyčajnými dojmami a očakávaním.

Vstúpili sme do prvej triedy, kde bolo veselo a živo. Niekoľko dievčeniec sa hralo s veľkou bábikou v pestrých šatách. Iné zasa kreslili čosi na tabuľu a ostatné obstúpili dámu v belasých šatách a odpovedali jej úlohy, ktoré mali na druhý deň.

Keď pani riaditeľka vstúpila do triedy, hneď všetky stíchli, poklonili sa jej a uprene sa zadívali na mňa.

„Deti,“ oslovila ich pani riaditeľka, „doviedla som vám novú spolužiačku, Ľudmilu Vlasovskú, ujmite sa jej a spriateľte sa s ňou.“

„Slečna učiteľka,“ obrátila sa k dáme v belasých šatách, „postarajte sa, prosím vás, o novú žiačku.“ Potom chytila Annu Fominišnu za ruku a povedala jej: „Poďte, Anna Fominišna, nech sa dievčatko spriatelí so spolužiačkami.“

Anna Fominišna sa odobrala odo mňa.

Bolo mi nevýslovne smutno. Jej odchodom pretrhla sa posledná nitka, ktorá ma ešte spájala s domovom…

„Bozkajte za mňa mamičku,“ pošepla som jej s ťažko zadržiavaným plačom.

Objala ma a odišla s pani riaditeľkou.

Keď dvere za nimi zapadli, cítila som sa veľmi osamelou.

Stála som uprostred triedy, okolo mňa všetky žiačky: počerné, pobelavé, červenovlasé, veľké a malé – ale všetky také cudzie a neznáme.

„Ako ti priezvisko? Nerozumela som dobre pani riaditeľku,“ spýtalo sa ktorési dievčatko.

„Ako sa voláš?“

„Koľko máš rokov?“

„Odkiaľ si?“

„Máš rada koláče?“ ozval sa hlások z jednej strany.

Ani na jednu z týchto otázok nestihla som odpovedať.

„Vlasovská,“ začula som výrazný hlas pani triedničky[i] v belasých šatách. „Poďte, ukážem vám, kde budete sedieť.“

Strhla som sa. Prvý raz v živote ma zavolali len priezviskom. Dotklo sa ma to nepríjemne.

Pani učiteľka ma chytila za ruku a doviedla do prvej lavice. Mala som sedieť pri bledučkom dievčatku s dlhými, ligotavými čiernymi vrkočmi.

„Princezná Džavachová,“ oslovila pani triednička bledé dievčatko, „ukážte Vlasovskej, čo sa máte učiť na zajtra a poučte ju, aké tu máme poriadky.“

Dievčatko vstalo a pozrelo na pani učiteľku veľkými, čiernymi, nedetsky vážnymi očkami.

„Áno, slečna učiteľka, spravím všetko, ako si želáte,“ odpovedalo zvonivým, trošku hrdelným hlasom, z ktorého vyznieval neobyčajný, celkom neznámy prízvuk, a sadlo si.

Aj ja som si sadla do lavice.

Pani učiteľka odišla a dievčence sa zasa zhŕkli ku mne.

„Odkiaľ si?“ spýtala sa veselá, tučná, blondínka s noštekom dohora.

„Od Poltavy.“

„Ľaľa, je Chocholuška! Cha, cha, cha, cha! Je Chocholuška!“ vypukla veselým, úprimným smiechom.

„Nie som Chocholuška,“ bránila som sa nesmelo. „Mamička má tam majetok, ale pochádzame z Petrohradu… Na Ukrajine som sa narodila a vyrástla.“

„A to ešte vravíš, že si nie Chocholuška!“ smialo sa zlé dievča ďalej. „Pozrite len, oči aj vlasy ako chocholácke… Ale počkajme… možno sa mýlim… Nebudeš ty Cigánka? Cha, cha, cha, cha… Naozaj, vyzerá, ako Cigánka… len sa na ňu dobre pozrite, dievčence!“

Hlava sa mi krútila. Ustatá a vyčerpaná cestou a mnohými novými dojmami, som len veľmi ťažko mohla strpieť tieto neľútostné poznámky.

„Dajte jej pokoj!“ ozvala sa moja susedka, to isté bledé dievčatko, ktoré pred chvíľkou pani triednička nazvala princeznou Džavachovou. Začudovala som sa, akým rozkazovačným tónom kričala na dievčence. „Čo vás do toho, či je Chocholuška, alebo Cigánka! Ty, Belská, ty si len taká sprostá posmievačka, a nič viac!“ dodala, dívajúc sa na tučnú blondínku. „Choďte si na miesta! Musím Vlasovskej ukázať úlohy!“

„Džavachová, Ninôčka Džavachová bude anjelom-strážcom novej žiačky,“ ozvalo sa zo všetkých strán. „Počuješ, Belská, len sa ešte raz opováž vysmievať novú!“

„Veru, veru sa už neopovážim. Nechcem mať nič s Jej Veličenstvom!“ odsekla Belská a odišla od nás.

Keď sa i ostatné rozišli, pozrela som vďačne na svoju ochrankyňu.

„Nevšímaj si ich,“ povedala mi tíško. „Vieš, Belská je už taká, prenasleduje každú novú.“

„Ako sa voláte?“ spýtala som sa jej, lebo ma jej isté, rozhodné vystupovanie celkom očarilo.

„Som Nina Džavachová-ogly Džamatová, ale volaj ma len Ninou. Ak chceš, môžeme byť priateľkami.“

Podala mi ruku.

„Ach, veľmi rada!“ poponáhľala som sa s odpoveďou a nahla som sa k nej, chcela som ju bozkať.

„Nie, nie, nebozkávaj! Nemám to rada! Všetky sú navyknuté na oblizovanie, ale ja to nerada… Takto je to úprimnejšie…“ a zasa mi stisla ruku. „A teraz ti ukážem, čo sa máme naučiť na zajtra.“

Zacengalo. Nemohla mi už ukázať úlohy. Všetky dievčence sa rozpŕchli na miesta. Bolo po prestávke. Do triedy vstúpil profesor francúzštiny.

Poznámky:

i triednička – triedna učiteľka,ktorá zodpovedala za študentky aj mimo vyučovania

III. Vyučovanie

Chudý pán profesor, plešivý, s belasými okuliarmi na očiach, zdal sa mi veľmi prísnym.

„Monsieur Rotte je dobrák,“ pošepla mi Nina, ako by mi bola uhádla myšlienky.

„Máme novú žiačku!“ ozvala sa Belská piskľavým hlasom.

„Prosím?“ spýtal sa, lebo ju dobre nerozumel.

„Čušte, Belská!“ zakríkla ju pani triednička, ktorá bola v triede na všetkých vyučovacích hodinách.

„Do všetkého pchá nos!“ povedala mi Nina s hnevom.

„Renová, poďte nám rozpovedať, čo ste sa na dnes naučili,“ vyvolal Francúz.

Z poslednej lavice vyšlo vysoké, okrúhle dievčatko a pomaly, ako by sa mu nechcelo, poberalo sa ku stolíku.

„To je Katka Renová,“ vysvetľovala mi susedka tíško, najväčší leňoch v triede.“

Renová začala odpovedať Lafontainovu bájku, ale po niekoľkých slovách zastala, hoci jej pán profesor veľmi pomáhal.

„Zase ste sa neučili,“ povedal jej konečne a zapísal jej do notesa dvanástku, najhoršiu známku.

Pani triednička sa výčitavo zadívala na dievčatko, ktoré sa práve tak pomaly a ľahostajne vracala do lavice.

„Princezná Džavachová, poďte odpovedať,“ povedal Francúz a láskavo kývol Nine.

Vyšla z lavice a zastala pred stolíkom. Milým, zvučným, hrdelným hláskom prednášala zreteľne a výrazne Lafontainovu bájku. Líca sa jej rozhoreli, oči rozjasnili, takto oživená zdala sa veľmi bystrou a neobyčajne krásnou.

„Ďakujem vám, dieťatko,“ povedal láskavo starý pán profesor, keď dokončila.

Vrátila sa ku mne a sadla si. Na tvári sa jej ihral úsmev, ktorý ju robil ešte krajšou. V tej chvíli sa mi zdalo, že Ninu poznám už veľmi dávno, a že ju mám veľmi rada.

Pán profesor skúšal ďalej. Pred katedru sa dostali skoro všetky žiačky. Niektoré vedeli veľmi biedne, ale zväčša prednášali dobre. Jednako najlepšie zo všetkých odpovedala Nina.

„Dal vám jednotku?“ spýtala som sa princeznej šeptom.

Vedela som, že je v ústave najlepšou známkou jednotka alebo až nulka, a najhoršia dvanástka, lebo mi to ešte cestou vysvetlila Anna Fominišna.

„Nevykaj mi, veď sme priateľky!“ odpovedala mi Nina a usmiala sa. „O chvíľku zacengá, potom si všetko porozprávame.“

Pán profesor sa rozprával s pani triedničkou. Iste hovorili o mne, lebo hneď potom ma vyvolal a dal mi čítať z francúzskej učebnice.

Zľakla som sa. Mamička skvele ovládala niekoľko cudzích rečí a pilne ma učila francúzštinu. Ale teraz som bola celkom v pomykove, bála som sa vysloviť francúzske slovíčko, aby sa mi tie neznáme dievčence nevysmiali. Len Ninin povzbudzujúci pohľad mi dodal smelosti. Začala som čítať zreteľne a jasne. Francúz kýval spokojne hlavou, potom pozrel na Ninu a povedal žartom:

„Dajte si pozor, princezná Džavachová, budete mať nebezpečnú konkurenciu.“

Zacengalo a pán profesor vyšiel z triedy.

Po francúzštine sme mali krasopis. Dostala som zošit s predpísanými písmenami, práve taký, ako mala susedka Nina.

Ticho a pozornosť francúzskej hodiny sa na krasopisnej hodine premenili na šum a polohlasnú vravu. Maličká, vráskavá pani učiteľka darmo kričala, darmo sa namáhala, ako len vedela, aby v triede bolo ticho. Nikto ju nepočúval. Každá si robila, čo chcela. A keď potom zavolali pani triedničku do riaditeľne, nastala v triede celá búrka kriku.

„Antónia Vadimovna,“ kričala Belská, „už som napísala „čierny monument“. Čo teraz písať?“

„Hneď, hneď,“ odpovedala jej stará pani učiteľka a vliekla sa k nej pomedzi lavice.

Pri mne sedela Nina Džavachová, sklonená nad zošitom, hrýzla sa do vyplazeného jazýčka a starostlivo kreslila akési haky-baky.

Po hodine sme šli na večeru. Pani triednička nám kázala, aby sme si stali do párov.

„Môžem ísť s tebou? „ spýtala som sa Niny a stala som si k nej.

„Neviem veru, som väčšia ako ty,“ odpovedala mi. Ale keď videla, že som zosmutnela, dodala: „Počkaj, spýtam sa pani triedničky.“

Malú princeznú mali v ústave iste všetci radi. Slečna učiteľka Arnová, rodom Francúzka, jej hneď dovolila ísť so mnou, keď vypočula jej prosbu.

Šli sme v pároch do jedálne, ktorá bola v prízemí. Žiačky ostatných tried už tam boli a čakali na modlenie.

„Nová! Nová!“ bolo počuť šepot zo všetkých strán. Všetky oči sa upierali na mňa, veď som ešte vždy mala oblečené „vlastné““ šaty škoricovej farby, ktoré sa ostro odrážali od ústavnej rovnošaty: zelených šiat s bielym golierikom, bielych ochranných rukávov a bielej zásterky.

Dozorkyňa – žiačka najvyššej, siedmej triedy – sa pomodlila modlitbu pred jedením a všetky sme si posadali za stoly. Za každým stolom sedelo desať dievčeniec.

Nemohla som jesť. Naľavo odo mňa sedela Nina Džavachová a napravo Maňa Ivanová, mocné, vždy veselé dievčatko s krátko ostrihanými vlasmi.

„Vlasovská, nechceš rezeň?“ kričala na mňa Belská ponad celý stôl. „Nechceš? Daj mi ho teda!“

„Nebuď sprostá! Musíš zjesť, čo dostaneš,“ povedala mi Nina Džavachová a v očiach sa jej zablyslo. „A ty, Belská, hanbi sa žobrať!“ obrátila sa k Belskej.

Belská stíchla, ale nie nadlho. O minútku sa obrátila k susednému stolu:

„Dievčence, ktorá mi vymeníte rezeň za cukrové?“

Hladné dievčence sa s chuťou pustili do vychladnutých rezňov. Ani neviem ako mi prišli na um chutné a šťavnaté prírodné rezne s cibuľkovou omáčkou, ktoré naša Katka doma tak skvele pripravovala.

„Vlasovská, jedz,“ núkala ma Nina.

Nemohla som jesť.

„Pozrite Renovú, dostala dvanástku a je celkom pokojná,“ ozval sa slabý hlások z konca stola.

Prostred jedálne stála lenivá Renová na očiach celého ústavu bez zásterky. Takto bez zásterky stáť, bolo častým trestom v ústave.

„Potrestali ju, lebo dostala dvanástku,“ pokračoval ten istý hlások.

Vravelo to veľmi pekné, belaso oké dievčatko, ktoré sa zdalo najviac osemročným.

„Aj také maličké deti prijímajú do ústavu?“ spýtala som sa Niny.

„To je „Drobček““ – odpovedala Nina – „nie je maličká, má už jedenásť rokov. Prezývame ju „Drobček“, ale volá sa Ľudka Marková. Pani riaditeľka ju má veľmi rada a všetky „belásky“ – pani učiteľky v belasých šatách – sa jej líškajú a tancujú okolo nej.“

„Ako vravíš? Ktože sú „belásky“?“

„Tak voláme pani učiteľky, lebo nosia belasé šaty,“ utíšila mi Nina zvedavosť a dojedala rezeň, ktorý páchol stearínom.

Dojedli sme. Zase sa dozorkyňa pomodlila, zasa sme si postavali do párov a takto sme sa vrátili do tried.

„Ninôčka, chceš buchty a figy?“ spýtala som sa Niny, lebo mi prišli na um maškrty, ktoré mi dobrá pestúnka zabalila na cestu.

Ale, keď som si spomenula na pestúnku a jej dobroty, začalo ma čosi štekliť v hrdle a bolo mi do plaču. Ako v hmle zjavili sa mi pred očami blízke, drahé tváre.

Oprela som si hlavu o lavicu a rozplakala som sa.

Nina hneď vedela, prečo plačem.

„Uspokoj sa, Kavčička… Tým si nepomôžeš,“ tešila ma a nazvala ma Kavkou, lebo som mala čierne vlasy ako kavka… „Všetkým nám bolo sprvu smutno… ale časom si zvykneš… Aj ja som sa trápila ako vtáča v klietke, keď ma sem doviedli z Kaukazu. Prvé dni mi bolo strašne smutno a ťažko, myslela som, že tu ani neprivyknem. S nikým som sa nevedela spriateliť, nikto sa mi nepáčil. Chcela som ujsť, a vidíš… teraz som tu ako doma. Keď mi je smutno, zaspievam si niektorú z rodných kaukazských pesničiek… A hneď mi odľahne, hneď mi je veselšie, lepšie, radostnejšie…“

Hrdelný dievčenský hlások so zreteľným kaukazským prízvukom ma sladko čičíkal. Cítila som na kučeravých vlasoch Nininu ruku a slzy mi pomaly schli.

O desať minút sme sa už hostili maškrtami, ktoré som si doniesla z domu, a ktoré mi ústavný sluha vyniesol hore do triedy. Ukázala som princeznej bábiku Lušku. Ale skoro ani nepozrela na ňu. Povedala mi, že sa s bábikami nikdy rada nehrala. Rozprávala som jej o našom koníkovi, o psíkovi Tarkovi, o Gapke, o krásnych plných ružiach, ktoré pestoval náš záhradník Ivas. Ale nemohla som jej rozprávať o mamičke, o Vasilkovi a o starej pestúnke, lebo som sa bála pripomínať si ich priživo. Už pri spomienke na nich tisli sa mi slzy do očí a vedela som, že moja nová priateľka nemá rada slzy.

Nina ma pozorne počúvala a často mi prerušila reč otázkami na to, čo ju najväčšmi zaujímalo.

Ani sme sa nenazdali a prišiel večer. O ôsmej zacengal zvonček a bolo po zábave.

Postavali sme sa do párov a šli sme do spálne.

Koniec ukážky