Ruža z Kaukazu

L. A. Čarská

Preklad: Mária Klimová

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-8263-176-3 (EPUB)

ISBN 978-80-8263-177-0 (MOBI)

1. Prvé spomienky. Hadži Mohamed

Som Gruzínka. Volám sa Nina – princezná Nina Džavachová-ogly Džamatová. Kniežací rod Džavachovcov je slávny rod. Poznajú ho na celom Kaukaze, od Riona a Kury až ku Kaspickému moru a po Dagestanské hory.

Narodila som sa v Gori, v krásnom, usmievavom meste Gori, v jednom z najmalebnejších a najkrajších kútikov Kaukazu, na brehoch smaragdovej rieky Kury.

Gori leží v srdci Gruzínska v peknom údolí. Je krásne, čarovné na pohľad. Leží ponorené v tôni košatých platanov, storočných líp a gaštanových sadov. Nedozerné more nízkych ruží a iných kríkov napĺňa povetrie korenenou, omamnou vôňou pestrých kvetov. A nad mestom týčia sa k nebu zrúcaniny hradov a pevností. Arménsky a gruzínsky cintorín prenášajú ľudské mysle do kúzla dávnych starých časov.

V diaľke sa belasejú obrysy vrchov. Na severe mihajú sa hmlami zasnežené vrcholce nedostupných kaukazských obrov – Elbrusu a Kazbeku[i]... A vo výšinách krúžia pyšní synovia východu – velikánske tmavé orly…

Moji predkovia často hrdinsky bojovali a obetovali životy za česť a slobodu vlasti.

Ešte nedávno otriasal sa Kaukaz výstrelmi z diel a zo všetkých strán ozývalo sa stenanie ranených. Neprestávali boje s polodivými horalmi. Z lona nedostupných hôr robili deň čo deň vpády do pokojných kaukazských dedín.

Tiché, zelené gruzínske údolia horeli krvavými slzami. Vodcom týchto bojových horalov bol smelý Šamyl. Na jeho rozkaz vyrojili sa z hôr kŕdle džigitov[ii], ktorí plienili kresťanské dediny... Čo žiaľu, sĺz a bolesti zavinili tieto vpády! Koľko plačúcich žien, sestier a matiek bolo vtedy v Gruzínsku!

Potom prišli na pomoc Rusi a spolu s našimi gruzínskymi vojakmi pokorili Kaukaz. Lúpežné vpády prestali, lúpežníci sa skryli a vyrabovaný kraj si slobodne vydýchol.

Medzi smelými ruskými náčelníkmi, ktorí dopomohli k víťazstvu nad strašným Šamylom, bol i môj starý otec, knieža Michal Džavacha a jeho synovia – smelí a udatní ako horské orly.

Keď mi otec rozprával o podrobnostiach tejto strašnej vojny, v ktorej padlo mnoho hrdinov, rozbúchalo sa mi srdce zo žiaľu a ľútosti. Banovala som, že som sa tak neskoro narodila, že nemôžem postupovať s hŕstkou našich vojakov po úzkych chodníčkoch Dagestanu, nad strmými stenami hlbokých priepastí, s rozvievajúcou bielou zástavou v ruke…

Ozývala sa vo mne južná bujná krv džigitky, krv mojej matky.

Mamička bola prosté dievča z aula[iii] Bestud. V tomto aule raz vypuklo povstanie. Poslali tam môjho otca, vtedy ešte celkom mladého dôstojníka, so stotinou kozákov, aby povstanie potlačili.

Bolo dávno po povstaní, ale otec sa z aula nevracal…

Spoznal tam Hadžiho-Mohamedovu dcéru, krásnu Fatimu.

Ohnivé oči a horalské piesne krásnej Tatárky privábili otca. Vzal si Fatimu do Gruzínska, kde táboril s plukom.

Tam ju dal učiť kresťanskému náboženstvu, dal ju pokrstiť proti vôli starého Mohameda a otecko –– ruský dôstojník – sa s ňou oženil.

Starý otec to nemohol dcére dlho odpustiť…

Z najútlejšieho detstva ostala mi spomienka na mamičku. Keď som si večer líhala, sedávala na kraji mojej postieľky a spievala mi smutné, ťahavé pesničky... Zlatá mamička spievala veľmi krásne! Mala jemný mäkučký hlások... Ako by stvorený na tie ťahavé, milé pesničky... Aj mamička bola taká jemná a tichá s veľkými, smutnými čiernymi očami a s vrkočmi až po zem. A keď sa usmiala, ako by sa bolo usmialo nebo…

Zbožňovala som jej úsmevy a piesne... Na jednu z nich sa dobre pamätám. Ospevuje čiernu ružu, ktorá vykvitla na ostrej skale nad hlbokou priepasťou v horách. Zadul víchor a pyšná, divá ruža zletela na dno priepasti... Vädla a chradla z túžby za milým domovom v horskej výšave... Keď umierala, prosila tichý vetríček, aby zaniesol do hôr jej posledný pozdrav…

Túto prostú pesničku s neumelými slovami a ľahkým nápevom som si veľmi obľúbila, lebo ju spievala dobrá, krásna mamička.

Mamička často prestala spievať, chytila ma za ruku, pritúlila ma k sebe a šeptala so slzami i úsmevom v očiach:

„Nina moja zlatá, máš ma rada?‟

Ach, ako som mala rada, ako som zbožňovala drahú, nenahraditeľnú mamičku!

Ako som rástla, vždy väčšmi a väčšmi som sa čudovala, že má mamička v očiach taký smutný výraz a že spieva také smutné piesne.

Raz, keď som už ležala v postieľke a driemala so zavretými očami, počula som, ako sa otec s matkou zhovárali. Mamička sa dívala na haditý chodníček, ktorý viedol do hôr a povedala smutne:

„Nie, duša moja, neteš ma, nepríde!‟

„Upokoj sa, moja drahá, dnes je už neskoro, ale viem, že príde, celkom iste príde!‟ potešoval ju otec.

„Nie, nie, Jurko, nikdy nepríde. Mulla ho nepustí...‟

Vyrozumela som, že sa zhovárajú o Hadžim-Mohamedovi, ktorý ešte vždy neodpustil dcére, kresťanke.

Potom starý otec predsa k nám chodieval z času na čas. Vždy sa nenazdajky vynoril z hôr, neveselý a zamračený, na vytrvalom koni, ktorý vyzeral, ako by bol uliaty z bronzu. Cesta v sedle trvala niekoľko dní, ale starý otec nebol nikdy ustatý.

Keď sa v diaľke zjavila vysoká postava jazdcova, povedali to sluhovia matke a matka zostúpila z ploskej strechy nášho domu, kde sme bývali skoro celý deň. Tento zvyk si doniesla z rodného domu. Potom bežala privítať otca pri záhradnom plote, aby mu, podľa východného zvyku, mohla podržať strmene, keď zoskakoval z koňa.

Potom náš sluha, starý vojak Michako, odviedol koňa a starý otecko Mohamed, ani skoro neodpovedajúc na matkin pozdrav, vzal ma na ruky a niesol do domu.

Starý otecko Mohamed ma mal veľmi rád. A ja som sa ho tiež nikdy nebála, hoci zavše prísne hľadieval.

Privítal sa s otcom. Starý otec sa potom sadol podľa tatárskej obyčaje na nízku, pestrú pohovku, skrížiac nohy pod seba. Nikdy som nečakala, kým ma zavolá. Chytro som mu vyskočila na lono a prevracala vrecká spodného kabátika, kde som si našla vždy všelijaké sladkosti a maškrty, čo mi doniesol z aula. Vzala som všetko, čo som len našla: pražené mandle, hrozienka, ovocie a najmä voňavé medovníčky, ktoré majstrovsky robievala Bela, mamičkina mladšia sestra.

„Len maškrť, maškrť, horská lastovička,‟ vravieval starý otec a hladkal mi suchou, žilovatou rukou vlasy.

Nemusel ma núkať, najedla som sa do sýtosti dobrých lahôdok, ktoré sa topili na jazyku. Ale ani potom som nezišla starému otcovi z lona, dychtivo som počúvala všetko, čo sa s oteckom zhovárali.

A starý otecko hovorieval dlho a dlho. Najčastejšie sa zhovárali o tom, že mu starý mulla, keď sa stretnú, vždy vytýka a zahanbuje ho pred inými za to, že dal dcéru Urusovi, že dovolil, aby sa zriekla Alahovej viery a že prežil tento jej hriech…

Otec ho počúval, krútil si pritom dlhé čierne fúzy a obočie sa mu sťahovalo hnevom.

„Počuj, priateľ Mohamed,‟ nemohol sa už raz zdržať a povedal: „nemáš sa prečo trápiť. Tvoja dcéra je šťastná, má sa tu dobre, obľúbila si našu vieru. Stala sa jej potrebnou. Aj tak sa už nič nedá zmeniť... Preto netráp takýmito rečami dobrú kňažnú... Pán Boh vie dobre a ty aj vidíš, že ti neprestala byť dobrou a poslušnou dcérou... Povedz ty len vášmu mullovi, aby sa do nás nestaral, aby sa usilovnejšie modlil k Alahovi a jeho prorokovi...‟

Bože môj, ako sa starému oteckovi rozhoreli líca pri týchto slovách! Zoskočil z pohovky. V očiach sa mu len tak blýskalo... Zdvihol blýskajúce oči k otcovi, premeriaval ho zrakom, v ktorom sa odzrkadľovala polodivá povaha náruživého fanatika a povedal chytro, ako by sa vyhrážal, niekoľko pomiešaných ruských, tatárskych a gruzínskych slov:

„Priateľ Juraj... si Urus, si kresťan, nemôžeš pochopiť našu vieru, ani nášho Alaha a jeho proroka... Odviedol si dievča z nášho aula, a ani si si nepýtal dovolenie od otca... Alah tresce deti, čo neposlúchajú rodičov... Fatima to vedela a predsa opustila vieru otcov... Mulla[iv] má

právo odoprieť jej požehnanie... Jeho ústami hovorí Alah a ľudia sa musia podrobiť Alahovej vôli...‟ Hovoril ešte dlho, veľmi dlho a nezbadal, že každé slovo vrýva sa do duše dievčatka, ktoré sa krčilo v kútiku izby.

A úbohá mamička tiež počúvala prísneho starca, triasla sa pritom na celom tele a vysielala k môjmu otcovi prosebné pohľady. Otecko nemohol hľadieť na tieto nemé výčitky, vrúcne objal mamičku, pokrčil plecami a odišiel. O niekoľko minút som ho videla uháňať na koni úzkym chodníčkom do hôr. Dívala som sa chvíľu za miznúcou postavou jazdcovou a tu odrazu ma čosi nútilo, aby som sa obrátila k starému otcovi Hadžimu-Mohamedovi:

„Starý otecko,‟ ozval sa v tichu, ktoré potom nastalo, môj detský zvučný hlások. „Starý otecko, ty si veľmi zlý a ja ťa nebudem mať rada, ak neodpustíš mamičke a ak nás budeš urážať! Vezmi si hrozienka, mandle a medovníčky! Nechcem nič od teba, kým nebudeš taký dobrý ako otecko!‟

A bez dlhého rozmýšľania poprevracala som vrecká, do ktorých som si napchala dobroty, čo mi starý otecko doniesol a vysypala som z nich všetko do lona prekvapeného starého otca.

„Na, tu máš! Vezmi si hrozienka, medovníčky, svoje arménske medovníčky aj melóny... nechcem nič od teba, zlý, zlý starý otec!” kričala som a triasla som sa ako v horúčke, keď som hádzala pred neho všetky dary.

„Kto, kto učí malé dieťa, aby si nectilo šediny?” zahrmel hrozným hlasom Hadži-Mohamed.

„Nikto ma to neučí, starý otecko,” odpovedala som smelo.

„Mamička sa síce nemodlí k Mekke ako ty a Bela, ale preto vás ma všetkých rada a aj váš aul... A smutno jej býva bez teba, starý otecko. Keby si vedel, ako vrúcne sa modlieva, keď dlho neprídeš, ako ťa vyzerá zo strechy! Ach, starý otecko, starý otecko, ty ani nevieš, ako ťa má rada!‟

Čosi neobyčajného zjavilo sa mu v tvári pri týchto slovách. Orlí zrak sa zniesol na matku a dlho, dlho hľadel na ňu. Iste vyčítal z hĺbky čiernych, tichých a pokorných očú srnky mnoho múk a mnoho lásky. Oči sa mu zaligotali neobyčajným jasom a zdalo sa, že zvlhli rosou.

„Je to pravda?” spýtal sa tíško, pokorne.

„Otče! Ach, pane!” tichým zastenaním vydralo sa z pŕs dobrej, prekrásnej mamičky. Naklonila sa štíhlym mladým telom a klesla starému oteckovi do náručia. Plakala tíško a neprestajne opakovala rovnaké slová, z ktorých dýchala nesmierna láska a oddanosť:

„Otče! Ach, pane!”

Neviem, čo sa potom stalo. Vybehla som rozčúlená z izby a lietala som tônistými alejami nášho parku celá natešená, lebo moje detské srdiečko odrazu zaplavila mohutná vlna radosti.

Behala som sem tam plačúc a smejúc sa odrazu. Mamičku, otecka a starého otca volala som najnežnejšími menami... Bola som taká šťastná ako ešte nikdy predtým.

Keď som sa trochu upokojila a vrátila domov, našla som mamičku sedieť starému otcovi pri nohách. Položil jej ruku na čierne vlasy a obidvom žiarila radosť z očí.

Medzitým sa vrátil aj otecko. Vyrozprávala som mu nesúvisle ešte v parku všetko, čo sa stalo. Zodvihol ma vysoko a začal mi bozkávať líčka... Bol šťastný, lebo teraz už bola šťastná i mamička. Môj pyšný, zlatý otecko! To bol najkrajší deň môjho života! Prvý raz v živote mi vykvitlo opravdivé, vedomé šťastie a ja som ho prežívala celým mladým srdiečkom, celou detskou dušičkou.

Večer všetci prišli k mojej postieľke – otecko, mamička a starý otecko – a ja som s radostným úsmevom na tvári spájala ich velikánske ruky v svojich malých dlaniach a napokon zaspala pri ich tichom, milom rozhovore.

V našom dome sa začal krajší, usmievavejší život. Starý otecko Mohamed prichádzal k nám častejšie. Niekedy sám, niekedy s Belou, mojou mladou tetuškou, spoločníčkou mojich hier a detských zábav.

*

Ale šťastie netrvalo dlho. O niekoľko mesiacov od toho šťastného dňa, keď k nám zavítal tichý anjel pokoja, ťažko ochorela dobrá, zlatá mamička a o krátky čas mi umrela. Vraveli, že umrela túžbou po rodnom aule, kam nesmela ísť ani len raz na návštevu. Bála sa urážok fanatických Tatárov a najmä nezmieriteľného nepriateľa – starého mullu.

Celé Gori oplakávalo mamičku... Plakal každý vojak z otcovho pluku, lebo ju všetci poznali a milovali a odprevadili jej telesné pozostatky, zasypané dažďom ruží a magnólií, na gruzínsky cintorín…

Do poslednej chvíľky som neverila, že umiera…

Bývala skoro celé dni na ploskej streche, odkiaľ sa tešila výhľadom na belasý pás vzdialených hôr a na striebornú stužku rieky Kury…

„Tam je Dagestan... tam je aul... tam sú moje hory... otec aj Bela...‟ šepkala medzi záchvatmi kašľa a ukazovala na severovýchod drobnou, skoro detskou rúčkou.

Zdala sa mi ako priezračný anjel východného neba, taká zakrútená do bieleho plsteného plášťa.

Dobre sa pamätám na ten večer, keď umrela.

Nízku pohovku, na ktorej ležala, vyniesli na strechu, aby sa mamička potešila horami a nebom.

Mesto Gori zaspávalo čičíkané krídlami voňavej východnej noci... Spali ruže v záhrade na kríkoch, spali sláviky v platanovej húšťave, spali zrúcaniny tajomných pevností, spala Kura v smaragdových brehoch – len nešťastie nespalo, len smrť nespala a očakávala svoju obeť.

Mamička ležala s otvorenými očami, ktoré sa ligotali v temnote akousi čudnou žiarou... Jasné lúče vychádzali z nich a osvetľovali jej tvár, obrátenú k nebu. Mesačné lúče ako zlaté ihly trblietali sa na hustých vlnách čiernych vlasov a tvorili zlatú žiaru nad matne bledým čelom.

Kľačali sme s oteckom pri mamičkiných nohách... Báli sme sa prerušiť pokoj umierajúcej... Zakývala nám rukou, aby sme vstali a keď sme sa jej sklonili k tvári, rozhovorila sa trhano a tak tíško, že sme ju ťažko rozumeli:

„Umieram... áno, viem, že umieram... Ale nelúčim sa ťažko, nebojím sa... Som šťastná... šťastná, že umieram ako... kresťanka... Ach, aká... krásna je... tvoja viera... Jurko,‟ pozrela na otca... „Som šťastná... že som kresťankou... Idem k svojmu Bohu... Jedinému…

Veľkému... Neplač, Jurko, opatruj Ninu... staraj sa o ňu... Budem sa na vás dívať... stretneme sa zas... Neplačte, milí... S Bohom... do videnia... Škoda, že... otec... a Bela... Povedzte im... ako ich mám rada... a lúčim sa... s nimi... S Bohom... Juraj... moja radosť! Ďakujem ti za šťastie... ktorým si ma obdaril... S Bohom... svetlo mojich... očú... S Bohom... moja zlatá... drahá... Nina... moja... maličká... S Bohom... nezabudnite... čierne ruže...‟

Horúčka prešla v blúznenie... Potom zaspala a – už sa nezobudila. Umrela tíško, tak tíško, že nikto ani nezbadal…

Sklonila som tvár na vychudnutú mamičkinu ruku a zadriemala som. Keď som sa zobudila, cítila som na tvári chlad... Mamičkina ruka už belasela a bola chladná ako mramor... Pri jej nohách plakal opustený otecko.

Aj mesto sa zobudilo. Lúče vychodiaceho slnka osvietili smutný obraz. Nemohla som plakať, hoci som veľmi dobre chápala, čo sa stalo. Ako by mi ľadové okovy boli zvierali srdce…

A dolu, pozdĺž brehov Kury bežal jazdec. Ponáhľal sa do Gori a neľútostne poháňal koňa.

Keď sa priblížil, poznala som starého otca Mohameda.

Zmizol pod terasou... O chvíľku sa otvorila bránička. Zavŕzgali schody a bohatierskym krokom vstúpil Hadži Mohamed na strechu.

Ani opísať sa nedá výkrik bolesti a nadľudského žiaľu, ktorý sa vydral z pŕs nešťastného otca, keď uvidel mŕtvu dcéru.

Mohamed strašne vykríkol... Zatriasol sa od toho výkriku náš dom a zdalo sa, že sa zatriaslo celé Gori a že jeho ozvena sa odráža v diaľke medzi horskými skaliskami... Po prvom výkriku nasledoval druhý a tretí... Potom starý otecko stíchol, padol na dlážku a ležal nehybne s rukami, roztiahnutými doširoka... Len vtedy som sa presvedčila, ako tento polodivý syn horského aula nesmierne ľúbil mamičku…

Akým šťastím by sa bola rozžiarila mamičkina krásna tvár, aká blaženosť by sa bola v nej odzrkadlila, keby bola v poslednej chvíli na smrteľnej posteli videla túto veľkú otcovu lásku, ktorú tak dlho tajil.

Ale už bolo neskoro. Už to, chuderka, nemohla ani vidieť, ani cítiť! Pred nami ležalo už len telo, tuhnúce telo tej, ktorá ešte nedávno spievala utešené piesne, plné nežnosti a citu a usmievala sa pritom tichým, láskavým úsmevom…

Umrela mi mamička – krásavica. Čierna ruža sa vrátila do svojej vlasti. Jej duša bola zase v horách…

Poznámky:

i Najvyššie vrchy v Kaukaze. Elbrus – 5642 m.n.m, Kazbek – 5054 m.n.m

ii Džigit - jazdec

iii Aul - dedina

iv Mulla – islamský duchovný, sudca

Konec ukážky