Bez mamičky

Ľudmila Voronská I.

L. A. Čarská

Preklad: Mária Klimová

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-8263-170-1 (EPUB)

ISBN 978-80-8263-171-8 (MOBI)

Úvod

Ruže kvitli a voňali. Nebo sa smialo a stará záhrada sa usmievala pyšným júlovým úsmevom.

Na verande, zaliatej záplavou zlatých slnečných lúčov, sedela vo veľkom kresle chorá pani. Bledá, ustatá tvár, vpadnuté, matné oči a vychudnuté telo prezrádzali dlhú, vážnu chorobu.

Dívala sa na mladé dievča, ktoré jej kľačalo pri nohách s hlavou nachýlenou k jej kolenám.

Dievča bolo pravým opakom chorej. Bolo stelesneným životom, čo aj oči hľadeli smutne a upierali sa na chorú so súcitom a láskou.

Oči chorej panej stretli sa s týmto spýtavým a milujúcim pohľadom... Ľahký vzdych zdvihol vpadnutú hruď... V očiach sa jej zjavila vlaha a trblietavé ligotanie... Položila priesvitnú ruku na pobelavé vlasy, ležiace jej na kolenách a povedala:

„Dieťa moje, neviem veru, či mi už pomôže južné nebo, pod ktoré ma posielajú lekári, a či budem ešte dlho na svete... Preto ťa prosím – je to, vari, už moja posledná prosba viem, že ju splníš…‟

Sucho sa rozkašľala a nemohla dovravieť. Oprela sa o podušku a keď prešiel záchvat kašľa, pokračovala potichúčky:

„Naše životy sú tak tesne spojené... Osud nás tak zblížil… Vieš, akú veľkú úlohu som ti hrala v živote. Pamätáš sa, koľko bolesti, nenávisti a nepriateľstva ostalo za nami. Ako si ma nenávidela, kým si ma celkom nespoznala, dieťa moje... Obidve sme boli na vine. Bezohľadne som sa ti votrela do života, neporozumela som hneď tvoju hrdú dušu, voľnú ako vták, a nevedomky som ťa neprestajne zraňovala... Zanevrela si na mňa a videla si len moje nedostatky a každý môj krok si si vysvetľovala zle... Prečo nám osud tak určil? Prečo mi hneď nedal kľúče k tvojmu detskému srdiečku? Prečo sme obidve museli tak dlho trpieť?... Vďaka Bohu, prešlo všetko ako zlé strašidlo, ako strašný sen, ako tmavý jesenný večer... Teraz, keď som si získala tvoju lásku, rada by som s tebou na všetko spomínala, spomínala na zašlé časy, možno preto, lebo sa, vari, vidíme posledný raz...‟

Chorá teraz hovorila celkom tichúčko... Nebol to už ani obyčajný ľudský hlas... skôr šelest holubích krídel, jemný vetríček, zurčanie potôčika.

„Nie, nie, mamička, nevrav takto!” prosilo ju mladé dievča a vrúcne bozkávalo vychudnutú ruku. „Musíš nám žiť, drahá naša! Musíš žiť svojim deťom, oteckovi a mne!... Osud iste nechcel, aby som si našla poklad v tebe, dobrej mamičke, len preto, aby som ho zase stratila! Musíš žiť, aby som mala príležitosť napraviť, čím som sa previnila...”

Na krásnej, smutnej tvári chorej ženy sa mihol úsmev.

„Splň, o čo ťa prosím, moja milá,‟ povedala tichúčko. „Nemala si detstvo a vôbec život, aký mávajú tisíce ľudí. Boli neobyčajné. A osud chcel, aby som ti v živote hrala veľkú úlohu. Viem, že máš mnoho mladých priateliek, ktoré dychtivo čakajú každé slovíčko z tvojich úst... Odhaľ im svoj život, svoje čudné detstvo, vyrozprávaj im všetko pravdivo, bez príkras... A keďže sú nám životy tak prepletené, bude to čiastočne i román ženy, ktorá ťa tak milovala, a ktorú si tak dlho nechápala... Nech tvoje mladé priateľky poznajú dobré i zlé stránky ľudskej duše. Kto vie? – Možno bude niekomu aj na osoh, keď všetko vyrozprávaš, tak, ako bolo. Možno sa trochu poučia, keď sa zoznámia s dievčatkom, ktoré chcelo byť princeznou, a ostalo Popoluškou. Ach! Na svete stretáme častejšie Popolušky ako princezné!... Ale tvoja hrdá, čudná duša to nechcela uznať... Možno, že história tejto podivnej duše naučí prihrdých skromnosti a prinešťastným dá nádej... Možno povzbudí mnohých, aby rozmýšľali, ako ťažko býva niekedy porozumieť svojim blízkym a ako ľahko ich možno nespravodlivo odsúdiť a nenávidieť... Viem, že ti bude dosť ťažko odhaľovať mnohé tajnosti a krok za krokom opisovať svoj život tak, aký skutočne bol a nešetriť sa... Ale splň mi to a zavďačíš sa tisícom svojich mladých priateliek...‟

Zase ju prerušil záchvat kašľa.

„Áno, áno, splním, čo si žiadaš, drahá mamička!” odpovedalo mladé dievča ešte vždy kľačiac pri chorej.”Urobím všetko, čo žiadaš. Napíšem rýdzu pravdu, odhalím si dušu, porozprávam mladým priateľkám o žene, ktorá splácala nenávisť láskou a materinskou oddanosťou a urážky starostlivosťou... Rozumieš, drahá moja?”

Na dobrej tvári zjavil sa šťastný úsmev. A ruže kvitli a voňali. Stromy, slnce a kvety šeptali okolo nás a nad nami čarovné rozprávky.

Onedlho chorá pani odcestovala pod iné nebo, k inému slncu a iným ružiam.A keď sa celkom zdravá vrátila, našla si na písacom stolíku hrubý rukopis, napísaný na jej žiadosť...

Táto vyliečená pani bola mojou druhou matkou. Splnila som jej želanie.

Napísala som svoj román, odhalila som si v ňom dušu… Ako si mamička želala, venujem vám, mladé priateľky, túto knihu. Zavše sa pri čítaní začudujete, zavše zapochybujete. Možno sa vám zavše nezapáči, ako rozprávam. Ale keď dočítate do konca, porozumiete a vysvetlíte si všetko. Pochopíte povahu pisateľky – a pochybnosti a rozpaky sa celkom stratia.

Prvá časť

Čo si šeptali staré borovice

Nad zeleným hájom horelo nebo ako jasný zafír.

Zelenými šatami briez, tmavým ihličím borovíc a striebornými listami štíhlych mladých topoľov predierali sa zlaté šípy slnečných lúčov. Vietor sa opieral do starých pňov, rozkolísal zelené konáriky a šepot hája rozliehal sa široko-ďaleko...

Staré borovice šeptali:

„Viem krásnu rozprávku!”

Bielokmenné brezy im prisviedčali:

„Aj my ju vieme!”

„My nevieme rozprávku! My vieme skutočnú udalosť!” zvonili mladé, štíhle topole striebornými listami.

„Naozajstnú udalosť, krásnu ako rozprávka! Vyrozprávajme ju!” šeptali borovice, brezy a topole odrazu.

Vtáčik začvirikal v húšťave:

„Udalosť! Staré borovice nám vyrozprávajú krásnu, pravdivú udalosť. Počúvajte!”

Borovice rozprávali tíško, ale tak zreteľne a jasno, že mladé dievča, ktoré sedelo pod jednou z nich, počulo všetko, slovo od slova:

„Žil raz na svete mladý človek so zlatým srdcom. Bol krásny ako slnce, veľmi šľachetný a láskavý. Boril sa životom s krásnym heslom: „Poctivosť a práca!“

A bola raz dievčina, nežná ako kvet mimózy, čistá ako holubička, miláčik rodiny.

Stretli sa, zaľúbili sa a zobrali sa.

Ach, aký to bol život! Aké šťastie! Také šťastie býva len v rozprávkach. Ale život je nie rozprávka, preto také šťastie nemôže dlho trvať...

Január. Chumelica zúrila. Fujavica krúžila nad mestom. Ľudia sa ponáhľali do kostola, lebo bola nedeľa. Šťastným manželom sa narodilo dieťatko, malá, milučká dcérka so živými, sivými očkami.

Pri kolíske sa zišli štyri dobré víly, – nie, neboli to víly, ale štyri milé dievčiny, tety dieťatka, rodné sestry jeho mamičky, ktorá v susednej izbe ležala na smrteľnej posteli.

„Akú neobyčajnú tváričku má dieťa!” povedala najstaršia teta Júlia, ktorá vídavala vo všetkom čosi zvláštneho. „Uvidíte, že nebožiatko nebude dlho žiť.”

„Ale, čuš, ty hlúpa!” zakríkla ju sestra Oľga, štíhla, veľká, s belasými očami a milou tvárou. „Dieťa vyžije nám na radosť... A ak sa sestre Nine dačo stane – pritom znížila hlas – vychováme nebožiatko my a nahradíme mu mamičku.”

„Áno, vychováme ju!” súhlasila tretia sestra Líza, okrúhla, tridsaťročná slečna s belasými očami a túžobne sa dívala na dieťatko okuliarmi. „Budem jej matkou.”

„Dnes je nedeľa,” povedala najmladšia Kapitolina, a upierala na dojčiatko veselé kávové oči, ktoré oživovali nie práve najkrajšiu tvár. „Deti – nedelniatka bývajú šťastné.”

„Dievčatko bude šťastné! Musí byť šťastné!” prízvukovaly aj ostatné.

Ale odrazu sa im všetkým zdalo, že sa k nim blíži ktosi ľahký, priezračný. Zastal pri kolíske. Sivá postava, s hlavou zababušenou ako mníška... Sklonila sa k dieťaťu a bozkala ho.

„Sudička!” šepla Júlia, lebo sa prvá spamätala.

„Sudička bozkala dieťa!” opakovala Líza a sklonila hlavu.

Keď ju zdvihla, nevidela už nikoho. Štyri tety boli samy.

Sudička ako by sa bola rozplynula vo vzduchu. Ešte vždy stáli pri kolíske a dívali sa na dieťatko, ležiace s otvorenými očkami. Čudné! Všetkým štyrom sa zdalo, že sa im dojčiatko usmieva, dojčiatko, ktoré nemalo ešte ani šesť hodín...

„Neobyčajné dieťa!” šeptali.

Zrazu zastenala fujavica a škripľavé zvuky ich vytrhli z rozmýšľania.

„Ako zavýja vietor!” povedala Líza! „Počujete, čo tam stvára za oblokmi?“

Ale nebol to vietor, ani chumelica. Všetky sa mýlili.

Na prahu stál bledý človek s divými, vyjasnenými očami.

Z hrude mu vychádzali nesúvislé výkriky:

„Chytro... chytro... k nej... k mojej Nine... umieram!”

*

Nežná, dobrá duša Niny Voronskej odletela tej noci do neba... Malá Ľudka osirela… To si šeptali staré borovice a ich tichý, zvučný hlas niesol sa ďaleko-široko.

Krásny princ na somárikovi

„Ľudka, Ľudka naša! Kvietoček drahý! Kde si? Ozvi sa nám, milá!“

Ozvať sa, či neozvať? Prižmúrila som oči a preťahovala som sa ako mačiatko. Vzduch voňal živicou. Teta Líza, ktorá žila u nás, vždy vravievala, že je to veľmi zdravá vôňa. Prečo by som sa jej teda nenadýchala do sýtosti? V zelenej hore sa mi veľmi páčilo! Zdalo sa mi, že som zakliatou princeznou z tetinej rozprávky a ohromné stromy čarodejníkmi, čo ma zakliali... Prečo by som sa teda vracala domov?

„Ľudka! Ľudka naša! Kvietoček!“ zase som začula zvučný hlas.

Dobre som vedela, kto ma volá. Gruša, moja pestúnka.

„Nech si len kričí, dokedy chce!“ povedala som si v duchu.

Nemala som pestúnku rada. Oči jej hľadeli tak nevľúdne zo zlej, cigánskej tváre. Bola zlostná a nikdy sa so mnou nepoihrala, nikdy mi nerozprávala krásne rozprávky, ako teta Líza. Najradšej si ma vyparádila ako bábiku a chodievala so mnou do veľkého cársko-selského parku neďaleko nášho domu, kde bolo prekrásne jazierko s bielymi labuťami. Sadla si s ostatnýiní pestúnkami na lavičku a mňa nechala behať sem a ta, a mala som ešte len štyri roky.

„Naša Ľudmilka je najkrajšie oblečená!“ vychvaľovala sa a prezerala si pohŕdavo ostatné deti v obyčajných šatočkách.

Pestúnky celkom ozeleneli v zlosti a Gruša pokračovala:

„A krásna je ako obrázok.“

Ale to už ani jedna pestúnka nedopustila. Nemohli odškriepiť, že som prepychovo vyparádená, ale videli, že mám nos dohora a hrubé pery.

„Len pomaly, Gruška! Pekný obrázok! Ale skôr chlapec ako dievčatko!“

Pestúnka sa urazila a nastala hádka. Vtedy som obyčajne spadla a rozbila si nos alebo koleno do krvi. Potom sa na mňa zosypali pestúnkine výčitky, dohováračky a niekedy aj nadávky. Rozplakala som sa, lebo som cítila, že mi krivdí. Rada sa so mnou chvastala, vždy si ma vyobliekala, aby sa mohla popýšiť. Takú pestúnku som nemohla mať rada a vždy, s veľkým potešením, som jej ušla.

„Ľudka, Ľudka moja! Môj cukríček!“ ozval sa zase pestúnkin hlas. Mám sa ozvať?

Nie, ani za celý svet! Kto vie, kedy sa mi podarí zabehnúť do tohto krásneho kútika?

S rozkošou som sa váľala v mäkkej tráve.

Pestúnkin hlas sa ozýval hneď z diaľky, hneď z blízka. Iste ma hľadala v horičke za našou záhradou, kam mi zakázali chodievať. Zakázali mi a jednako som ta často chodievala. Veď prečo by aj nie! Vedela som, že ma zato nikto nikdy nepotresce. A celkom som nedbala, že sa pestúnka nazlostí. Veď som bola doma maznáčikom všetkých.

Ešte chvíľku som počula hlas hľadajúcej pestúnky, potom všetko zatíchlo. Možno ma šla hľadať do záhrady. Bola som veľmi rada. Zase môžem snívať a snívať si najmilšie sníčky...

Najradšej som snívala, že som princeznou. Nikdy som nechcela byť nikým iným, len princeznou z tetinej rozprávky. A vysoké stromy dookola boli zlí čarodejníci, ktorí ma zakliali svojimi čarami a držali v zajatí. Ale vedela som, že sa vyslobodím, ak len nájdem začarovaný meč. Pozorne som sa obzerala dookola a usilovne som ho hľadala. Sláva! Sláva, našla som čarovný paloš!

V suchej tráve som zazrela dlhú, hrubú, hrčovitú palicu. Chytila som ju obidvoma rukami a zdvihla som ju nad hlavu. Teraz, s takýmto palošom veru premôžem zlých čarodejníkov!

Fantázia mi maľovala nové a nové obrazy. Obri-čarodejníci sa mi klaňali a volali úctivo: „Nech žije krásna princezná so zázračným mečom!“

Premohla som všetky čary. Obrovskí čarodejníci sa rozostupovali predo mnou a ja som kráčala vážne a dôstojne medzi nimi. Vedela som, že ma pod horou očakáva krásny princ. Prišiel ma oslobodiť, ale došiel trochu neskoro. Už som sa sama zmocnila čarovného meča. Nepošťastilo sa mu premôcť zlých čarodejníkov, sama som zvíťazila nad nimi.

Zatínala som mečom nad hlavou a pomaly som vychádzala z hory.

„Cha, cha, cha! Aké smiešne dievčatko! Pozri, Saveljev!“ začula som za chrbtom.

Obzrela som sa a zastala som s otvorenými ústami.

Predo mnou stál krásny princ. Mal čisté, ako hviezdy jasné oči a zlaté kučeravé vlásky mu padali na plecia. Čudné bolo len, že si prišiel za princeznou na – somárikovi. Na skutočnom, živom somárikovi s dlhými ušami a smiešnym pohľadom, s pohľadom opravdivého, hlúpeho somárika.

Krásny princ sedel na somárikovi, ktorého viedol za uzdu vysoký, ohorený človek vo vojenskom kabáte.

Nevdojak ma zarazilo, keď som videla, že princ sedí na chutnom somárikovi.

„Krásny princ,“ oslovila som ho, „trošku ste sa oneskorili. Oslobodila som sa už čarovným palošom.“

Jazdec a vojak sa rozosmiali, ako by ich bol niekto pošteklil. Nechápala som, čo im bolo smiešne. Doteraz som o princoch a vojakoch zmýšľala vždy len najlepšie.

K ich smiechu sa pridali mocné, hlasné zvuky, ako by boli v blízkosti trúbili na hlásnej trúbe. Bože môj! Čo je to?

„Iá! lá! lá! Iáá!“

Somár híkal.

Nebála som sa ničoho na svete, okrem žiab a boba. Ale, keď som počula tieto hrozné zvuky, rozplakala som sa.

„Iá! lá! Iá!“ zase zahíkal somárik.

„Ach, ach, ach, ach!“ bedákala som v kŕčovitom plači.

Hlava sa mi krútila a krásny princ sa mi zmenšoval pred očami. Konečne bol z neho celkom maličký chlapček. Keď som si už myslela, že sa zbláznim strachom, spustil sa odrazu z neba prudký lejak. Už dávno sa valili oblaky, ale snovala som si sníčky a nevenovala som im pozornosti.

„Dievčatko, zmokneš!“ prihovoril sa mi princ a nahol sa ku mne zo sedla. „Poď, sadni si sem ku mne. Viem, že bývaš neďaleko parku v kapitánskom dome. Strýc Voronský je tvoj otecko. Odveziem ťa domov. Saveljev, posaď dievčatko ku mne do sedla!“

Zdvihli ma mocné ruky a opatrne spustili somárikovi na chrbát. Somárik už medzitým prestal híkať, lebo tiež zacítil chladné dažďové kvapky. Okolo pása sa mi ovili malé rúčky.

„Drž sa ma!“ začula som zvučný hlások.

Obidvoch nás zahalil hrubý vojenský kabát. Pod kabátom bolo tma, ale príjemne. Nepremoklo podeň. Hlávka malého princa sa mi skláňala na plece. Nevidela som mu do tváre, len zlaté kučeravé vlásky sa mi dotýkali líc.

Somárik si vážne vykračoval. Zrazu som pocítila ustatosť vo všetkých údoch, v slabých údoch krehkého, útleho dievčatka. Spánok mi zavieral oči... Už v polosne som začula, ako mi krásny princ vysvetľuje, že je nie princom, že sa volá Vovo Vesmand, že býva, ako my, v Cárskom Sele, že je synom nášho suseda, veliteľa strelcov, že... že...

Viac som sa nedozvedela, lebo som zaspala sladkým spánkom, akým spávame v zlatej mladosti.

Slniečko

Zobudila ma vrava.

„Ako ste mohli nechať dieťa samé v hore! Ako ste to len mohli!“ vravela prísne teta Líza kdesi celkom blízko mojej postielky.

„Človek ani neuzrie takého zbojníka!“ odpovedala mrzuto pestúnka Gruša.

„Ako sa to vyjadrujete o Ľudke!“ hnevala sa teta. „Počkajte, poviem to pánovi a hneď vyletíte od nás...“

„Pôjdem, ak chcete, aj hneď! A rada! Na takom mieste mi nezáleží!“ kričala Gruša a triasla sa hnevom.

„Nie, naozaj to tu nevydržím!“ odpovedala jej teta trošku miernejšie. „Zabalte si veci a môžete ísť hneď. Aby som vás o hodinu už nevidela! Utrápili by ste nám toto nebožiatko!“

Po týchto slovách teta buchla dverami a vyšla z izby.

Otvorila som oči.

Bol večer. V izbe bolo husté šero. Spala som teda celé poobedie, od tých čias, ako ma doviezli na somárikovi. Pestúnka sa hrabala v kúte v svojej truhle. Balila si veci. Keď začula, že som sa pohla, pribehla ku mne s tvárou, červenou ako ruža, a vravela mi tlmeno, sipiacim hlasom, aby ju teta nepočula:

“Raduj sa, dieťa... Vyhnali ti pestúnku... Gruša im nebola dosť dobrá, nájdu si inú... Nech si len hľadajú, pľujem im na službu!... Ale nemysli si, moja milá, že si polepšíš,” dodala so zlým úsmevom. “A ja idem hneď teraz... Je už tma, príde bobo... uvidíš, že si príde pre teba...”

Cigánske oči jej horeli ako dva uhlíky, biele zuby sa jagali za červenými perami.

„Nestraš ma, zlá Gruša! Nesmieš ma strašiť!“ kričala som schválne nahlas, aby ma teta počula a prišla. „Keď ťa vyhnali, teda si choď!“

„Pôjdem, neboj sa, len nekrič,“ sipela Gruša, „už aj idem a miesto mňa príde bobo. Iste príde! Počuješ, už kráča chodbou...“

A aby ma ešte väčšmi naľakala, chytro vybehla z izby.

Osamela som.

Zbadala som, že Gruša zastala pri dverách, lebo čakala, že ju zavolám nazad. Ale veru nie! Nie, ani za celý svet! Nech si ide! Budem radšej sama, ale Grušu nezavolám...

Ani trošku som ju neľutovala. Naopak, tešila som sa, že odišla a že už nikdy neuvidím jej zlú, cigánsku tvár a ostré, ligotavé zuby.

Keď odišla, radostne som si vzdychla a čakala som, že príde teta Líza. Iste príde hneď... sadne si na pelasť, prežehná ma a bozká...

Ale veru nechodila. Na chodbe bolo ešte vždy ticho.

Podoprela som sa o lakeť a kričala som:

„Teta Líza!“ Všetky štyri tety som zo zvyku volala aj krstným menom.

Ale nikto mi neodpovedal. Teta šla iste do kuchyne poradiť sa s kuchárkou Mášou o zajtrajšom obede.

„Teta Líza!“ Volala som ju ešte hlasnejšie.

Darmo. Nikto ma nepočul, nik sa mi neozval, nik neprišiel.

Odrazu som sa začala báť. „Uvidíš, že si bobo príde pre teba!“ zneli mi v ušiach pestúnkine slová.

Ak teda naozaj príde?

Triasla som sa strachom.

Nevedela som, kto je „bobo“, ale predstavovala som si ho, ako čosi strašného. Ako malú, živú guľku, ktorá sa zrazu vovalí ku mne do izby, zaškľabí sa na mňa, zachytí sa perinky, visiacej až po zem a vyškriabe sa mi do postele...

Už som ho v duchu videla, skríkla som a chytro som sa schovala pod perinu. Ležala som skrútená do klbka so skrčenými nohami. Bála som sa pohnúť, a celkom spotená triasla som sa v strachu s vysušenými perami a hrôzou vypleštenými očami. V ušiach mi zvonilo, ale jednako som zbadala, že sa v chodbe ozývajú kroky. Ľahké, skoro celkom tiché, prichádzajú vždy bližšie a bližšie... Triasla som sa na celom tele... zuby mi drkotali. Mala som také suché ústa, že som skoro ani dýchať nemohla. Jazyk som mala ťažký, taký ťažký, že som ním nemohla ani pohnúť, teda som nemohla kričať...

Kroky zastali pri postieľke... Zdalo sa mi, že perinka spadla na zem, že sa bobo bude môcť ľahko vyškriabať ku mne na postieľku. Cítila som, že mi ktosi sťahuje z hlavy perinku, celkom opatrne, pomaličky ale vytrvalo.

„Ach!“ skríkla som konečne a prudko som vyskočila.

Pred postieľkou nestál bobo ale moje “Slniečko”.

Stál predo mnou mladý, vysoký, krásny, s čiernymi fúzmi v ohorenej tvári, s kučeravými čiernymi vlasmi nad vysokým čelom, ktoré bolo biele do poly, pokiaľ ho kryla vojenská čiapka, ale odpoly bolo ohorené ako ostatná tvár. A oči! Aké mal nádherné oči! Boli sivobelasé pod dlhými mihalniciami. Tieto dlhé mihalnice dodávali oteckovej – Slniečkovej tvári zádumčivý výraz. Zuby mal biele ako najčistejšie mandle.

Prežili ste niekedy radosť, akú cítime, keď sa nám po škaredom, hmlistom dni ukáže slnce? Viete si to predstaviť?

Tak som sa zaradovala, keď som videla pri postieľke milého, dobrého, zlatého otecka, ktorého som volala aj Slniečkom.

Vedela som, že je najlepším, najmilším, najdrahším oteckom na svete. Ale v očiach som mu zbadala nepokoj a starosť.

„Ľudka moja! Dieťa drahé! Čo sa s tebou robí?“ spytoval sa ma. Zodvihol ma mocnými rukami a pritisol si ma na prsia.

Prechádzal sa takto so mnou v detskej izbe, usmieval sa mi a bozkával ma.

Ako dobre a sladko som sa mu cítila na rukách! Hladkala som mu vlasy a vyrozprávala som mu všetko o krásnom princovi, o lejaku, o pestúnke Gruši a o boboví, pričom mi rozbúrená fantázia našeptávala aj to, čoho naozaj nebolo. Dozvedel sa teda, že som videla boba, že sa mi vyškriabal na posteľ po spadnutej perinke.

Vypočul ma pokojne, ale potom sa so smutným výrazom obrátil k tete, ktorá práve prišla do izby:

„Milá Líza! Koľko ráz som ťa už prosil, aby si nenechávala dieťa samé. Ľudka sa veľmi často rozčúli, vieš, aké má slabé nervy. Samota jej škodí.“ A zase ma tešil láskavým, nežným hlasom, ako to len on vie:

„Uspokoj sa, dieťatko! Boba niet! Vymysleli ho len hlúpi a nevedomí ľudia. Neboj sa, moja maličká. No, pýtaj si voľačo, aby si sa potešila a uspokojila. Všetko ti dám.“

„Čo by som tak chcela? Ach, chcela by som mnoho, veľmi mnoho. Najsamprv by som chcela dnes spať v tvojej posteli, otecko. Potom chcem poníka a vysoký nekrytý kočík, taký vysoký, aby ľudia museli dvíhať hlavy, keby ma chceli vidieť, ako si v ňom sedím, sťa kráľovná na tróne... Potom chcem sladké maslové kúsky so smotanou od Kočkurova a mnoho iných dobrých vecí.“

„Všetko, všetko dostaneš!“ povedal mi Slniečko láskavé, „Len sa mi už upokoj, zlato moje.“

Zabudla som na boba a na zlú pestúnku. Bola som šťastná na oteckových prsiach. Objímala som ho a túlila som sa k nemu vždy tuhšie a tuhšie.

Už som zaspávala, keď som zbadala, že si ma otecko zakrútil do belasej hodvábnej prikrývky a že si ma nesie do spálne na konci dlhej chodby. Horela tam lampôčka pod ikonou a pri stene stála široká, mäkká posteľ. Oblokom bolo počuť smutné šumenie lístia v parku.

Slniečko ma zľahka uložil do postele. Hneď som tuho zaspala.

Detský bál

Prešiel mesiac. Zelené egreše nám v záhrade sčervenali. Boli ako krv a teta Líza varila z nich lekvár v záhradnej kuchyni. Miesto Gruši ma teraz opatrovala dobrá, mladá Duňa, sestra červenolícej kuchárky Máši.

Bol horúci deň. Muchy a včely bzučali a poletovali nad rozpáleným sporákom, pri ktorom sa pachtila rozhorúčená teta so spoteným, ligotavým čelom. Čakala som na kyslastú penu, ktorú mi vždy dávala. Sedela som neďaleko, hrala som sa s najmilšou bábikou Uľkou a pozorovala som pritom lenivé pohyby pánbožkovej kravičky na lopúchovom liste.

Odrazu sa spoza plota ozvali neznáme zvuky. Akési tiché erdžanie.

Nebol to hlas nášho koňa, ale akéhosi celkom iného, menšieho koníka.

Hneď som zabudla na chutnú penu a na pánbožkovu kravičku a rozbehla som sa na terasu, odkiaľ som mohla zbehnúť ku bráne. Ale najprv som kukla na dvor oblokom z terasy a srdce sa mi divo rozbúchalo. Nezdržala som sa už, vybehla som chytro na dvor a kričala som:

„Poník! Poník! Aký je krásny! Aký milý!“

Brnavý, štíhly, ale mocný koník bol zapriahnutý do vysokého, nekrytého vozíka. Srsť sa mu ligotala a veľké oči žiarili. Na prednom sedadle sedel otecko a držal v jednej ruke bič a v druhej opraty. Usmieval sa milým, krásnym úsmevom. Nikto iný sa nevedel tak smiať.

„No, Ľudka naša, spokojná si s darčekom?“ spýtal sa ma.

„Naozaj je koník a kočík môj? Mne ich daruješ? Ach!“

Bola som taká rozčúlená a prekvapená, že som sa celkom zabudla poďakovať. Zaťala som päste, skákala som a radovala som sa ako divá. Nevedela som, čo robím.

„Si spokojná?“ spýtal sa ma otecko ešte raz a milo sa mi usmieval.

Zoskočil z kočíka. Hodila som sa mu okolo hrdla a bozkávala som ho.

„Dobrý, drahý otecko! Ani nevieš, ako ťa rada, otecko Aljoša!“

„Oteckom Aljošom“ som volávala otca v najblaženejších chvíľach.

„No, no, kvietok môj,“ odtískal ma otecko. „Choď a popros tetu Lízu, aby ťa pekne obliekla. Pôjdeme do Pavlovska na tanec.“

Ako opitá radosťou ponáhľala som sa do domu.

„Oblečte ma! Chytro, chytro ma oblečte! Duňa! Duňka!“ kričala som už cestou.

Teta Líza prestala variť lekvár a pribehla zo záhrady na môj krik. Duňa bežala z kuchyne a za ňou Máša. Všetky mali so mnou robotu. Umývali ma, česali, obliekali. Keď urobili z jednoduchej Ľudky v domácich plátených šatočkách vyparádenú slečnu v záplave čipiek a hodvábnych stužiek, teta mi spravila krížik na čelo a viedla ma pred dom. Tam ma už čakal otecko. Biela vojenská blúza sa mu len tak jagala a na nej svietili gombíky. Bol starostlivo učesaný a všetko sa na ňom ligotalo.

„Aký si krásny, otecko!“ povedala som a obzerala som si ho. „Ach, ty moje kozliatko!“ zasmial sa a posadil ma do vozíka. Zbehli sa k nám všetky deti zo dvora a dívali sa na mňa s otvorenými ústami. Boli to zväčša deti vojenských sluhov, ktorí tu bývali. Tešilo ma, že ma tak obdivujú, že mi až závidia, ale jednako ma len mrzelo, že som taká vyparádená a že sa veziem na “vlastnom koči,” a ony sú bosé a v roztrhaných košielkach... Ale toto dobré hnutie trvalo len chvíľočku. Hneď som si pomyslela, ako obyčajne, že som urodzenou princeznou a tí bedári, mojimi sluhami. Zdvihla som pyšne hlavu a rástla som vo vlastných očiach, ďakovala som kývaním malým poddaným za pozdravy a nezbadala som, že sa mi vôbec nepozdravovali.

Koník sa pohol a o chvíľku sme už boli ďaleko od detí.

„Voronský s dcérkou! Aké krásne dieťa,“ začula som už na prahu dvorany v Pavlovsku, plnej detí a dospelých hostí.

„Pravdaže!“ odpovedal iný hlas. „Vyparádili ju ako bábu - nemôže byť mrzká. Ale pozrite tamto Lilu. Aká je chutnučká! Nezaprie, že je rodená aristokratka...“

Nemala som času presvedčiť sa, kto to hovoril, lebo sme s oteckom už aj vchádzali do dvorany.

Na estráde hrala hudba. Akýsi človek s dlhými fúzami mával paličkou hore, dolu, vpravo, vľavo, práve pred nosmi hudobníkov. Veľmi som ich ľutovala, lebo som sa bála, že ich fuzáň nabije. Už som to chcela povedať oteckovi, ale vtom pribehlo k nám, veselo poskakujúc, štíhle dievčatko, s vlasmi červenými ako oheň, a s nahými kolenami – mala len ponožky v ľahkej anglickej blúzke. Poklonila sa oteckovi a povedala:

„Zdrávstvujte, monsieur Voronský! Otecko ma poslal, aby som vás privítala.“

„Ach, Lila! Rád som, že vás vidím! Pozrite, prišla aj moja dcérka. Zoznámte sa,“ odpovedal otecko.

Červenovlasé dievčatko sa skoro ani nepozrelo na mňa. Mohlo mať asi sedem alebo osem rokov, ale vystupovalo ako dáma.

Ani trošku sa mi nepáčila. Bola mi protivná tá nadutá tvár, anglická blúza a nahé kolená. Preto mi nebolo príjemné, že sa otecko s ňou zhováral tak láskavo.

„Veď sme sa ešte ani poriadne nepozdravili, Lila,“ povedal jej, „dovolíte, aby som vás bozkal?“

Je to možné? Počujem dobre?

Slniečko chce bozkať cudzie dievča! Nie! Nie! To sa nesmie stať! Či nevie, že si smie mať rád len a len Ľudku?

Prv ako sa stihol skloniť ku červenej hlavičke, priskočila som k nemu s krikom:

„Nie! Nesmieš, otecko!“

Ktosi sa mi za chrbtom nahlas rozosmial.

„Krásne ju tie tety vychovávajú! Naozaj!“ začula som zblízka štipľavú poznámku.

„Je sirota! To už tak býva!... Bez matky to nejde inakšie!“ odpovedal iný, dobre známy hlas.

Obzrela som sa a videla som chudučkú starenku s lorňonom z korytnačiny na očiach.

Nedbala som na oteckove varovné pohľady, rozbehla som sa drobnými krokmi k starene, bezočivo som si premerala pohľadom a povedala som jej:

„Cigánite! Nie som sirota! Mám Slniečko, mám tetu Lízu a dobré tety Oľu, Linu a Julku... A vy nemáte!“

Vravela som to pevným hlasom, ale v očiach som mala slzy.

Otecka to zarazilo. Pristúpil k starenke s lorňonom, poklonil sa jej a ospravedlňoval sa.

Potom sa obrátil ku mne:

„Ľudka, duša moja, čo si to spravila?“

„Prečo je taká zlá!“ odsekla som mu nahlas. Všetci ma počuli.

Ešte som chcela čosi povedať, ale vtom sa zjavil ako jasný prízrak predo mnou chlapec so zlatými, kučeravými vlasmi.

„Krásny princ, aj vy ste tu?“ oslovila som ho a hľadela som naň prekvapená.

„Áno, krásna princezná!“

A Vovo Vesmand sa mi smiešne poklonil a povedal veselo:

„Chceš, budem ti gavalierom?“

„Vovo! Vovo!“ kričala červenovlasá Lila bežiac okolo nás, „poď so mnou tancovať.“

Už bolo neskoro. Chytili sme sa za ruky a už sme tancovali – ja s krásnym princom. Ale beda! Aký to bol tanec! Namáhala som sa, ako som len vedela a nedokázala som tancovať do taktu a udržať sa v kole. Ostatné páriky vrteli sa okolo nás a vznášali sa ako motýle. Ale my sme sa nemohli ani hnúť z miesta a každú chvíľu sa niekto buchol do nás. Konečne Vovo stratil trpezlivosť, zastal so mnou prostred dvorany, potriasol dlhými kučeravými vlasmi, dupol nohou a povedal:

„Nie! S tebou mi to naozaj nejde! Lila, Lila, poď so mnou tancovať! Moja dáma mi je primalá.“

Lila sa zvučne rozosmiala a hľadela na mňa víťazne.

Urazila som sa a skoro som sa v zlosti rozplakala. Obzrela som sa, hľadala som otecka. Ani si ma nevšimol pohrúžený do rozhovoru s vysokým vojenským hodnostárom. Hudba hrala, deti tancovali. Keď som sa pohla, zavadzala som tancujúcim a bola som v stálom nebezpečenstve, že ma zhodia. Hlava sa mi krútila, nohy sa mi podlamovali a pred očami sa mi robili tmavé kruhy. Zrazu som pocítila na pleci čiusi ruku.

„Dievčatko, je ti zle?“

Predo mnou stál bledý, asi osemročný chlapček s vysokým čelom a riedkymi vlasmi. Díval sa na mňa pozorne a vľúdne rozumnými očami.

„Chcem ísť k oteckovi,“ povedala som mu hrdo.

„Dovediem ťa k nemu,“ ponúkol sa mi chlapec.

Chytili sme sa za ruky a predierali sme sa v tú stranu, kde sa otecko rozprával s generálom.

„Doviedol som vám dcérku, Alexej Alexandrovič,“ povedal môj sprievodca.

„Ďakujem ti, Koľa,“ odpovedal mu otecko, zasa sa obrátil ku generálovi a ďalej sa s ním rozprával:

„Áno... Brat mi písal, ako vojaci radi uvítali prímerie... Potrebovali si už veru oddýchnuť...“

„Písal aj o Skobelevovi?“

„Pravdaže, veď slúži v jeho oddiele.“

„A nemyslíte, že čoskoro aj vás zavolajú?“ spýtal sa generál hľadiac na otecka. „Musíte sa prichystať, potrebujú veľmi mnoho vojenských inžinierov...“

Otecko pozrel tajne na mňa.

„Prosím vás,” povedal tíško, “nerozprávajte pred ňou. Má slabé nervy, ľahko sa rozčúli...”

Ale ja som všetko porozumela a vedela som, že je reč o vojne s Turkami. Často sa u nás doma o nej zhovárali. Otecko usilovne sledoval všetky pohyby „činnej armády“ a zaujímalo ho všetko, čo sa dialo na bojišti.

„Neboj sa, Ľudka moja,” pohladkal ma generál. “Otecka ti nevezmú na vojnu.“

„Viem, že mi ho nevezmú.“

„Prečo?“ zasmial sa.

„Lebo nechcem, aby ho vzali!“ odpovedala som mu a zdvihla som pyšne hlavu.

Všetci sa smiali, otecko, generál aj chudý chlapec, ktorý ma doviedol k oteckovi.

„A ja by som tak šiel rád na vojnu!“ ozval sa pri nás Vovo Vesmand, držiac sa s Lilou za ruku.

„Najradšej by som bol husárom!“ dodal blýskajúc živými, rozžiarenými očami.

„To sa mi páči! Si riadny junák!” pochválil ho generál.

Potom si všimol slabého chlapčeka s múdrymi očkami a obrátil sa k nemu:

„Aj ty budeš husárom?“

„Nebudem husárom... chcem byť učiteľom,“ povedal chlapec a zamyslel sa.

„Učiteľom! Učiteľom!“ vysmievali ho Vovo a Lila. „Chce byť učiteľom a nič nevie...“

„Cigánite - viem!“ bránil sa chlapec.

„Nevaďte sa, deti,“ napomenul ich otecko. „Ale treba sa nám poberať. Poďme, Ľudka moja,“ povedal a podával generálovi ruku.

„Do videnia, strýčko Voronský. Príďte zasa raz k nám a doveďte aj Ľudku,“ lúčil sa Vovo, dívajúc sa na mňa nedbalo.

„Au revoir, monsieur!“ poklonila sa mu červenovlasá Lila.

„Koľa, poď, ak chceš, s nami! Odveziem ťa, veď sme susedia!“ pozval otecko môjho nového známeho.

„Ďakujem pekne, idem,“ odpovedal chudý chlapček a zaradoval sa.

„Koľa Čerský býva so strýcom u nás vo dvore,“ vysvetľoval mi otecko. „Je to dobrý chlapček. Nie je taký šaľo ako Vovo a jeho sesternica Lila. Ak chceš, môže k nám chodievať a hrať sa s tebou. Áno?“

„Áno,“ odpovedala som radostne.

Doteraz som sa ešte nikdy nehrala s deťmi. Ani otecko ani teta Liza mi nedovoľovali chodiť medzi deti, aby mi to nepôsobilo zle na slabý organizmus. Koľa Čerský bol prvý, s ktorým sa mi dovolili hrať.

Vo vozíku som si sadla k oteckovi. Koľa si sadol oproti nám, oprel si ruky o kolená a díval sa na nás zbožne. Leteli sme pavlovským parkom k Cárskemu Selu.

Koniec ukážky