Maruľka

L. A. Čarská

Preklad: Mária Klimová

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-8263-182-4 (EPUB)

ISBN 978-80-8263-183-1 (MOBI)

Maruľka a jej mama

Ťuk-ťuk-ťuk-ťuk... – vlak klepe, klepoce kolesami: Ťuk-ťuk-ťuk-ťuk! Maličké čiernooké dievčatko s dlhými čiernymi kučerami, padajúcimi na plecia, díva sa neprestajne z obloka vozňa na polia, lúky, dediny a zelené lesy, letiace do diaľky.

Vlak sa práve pohol zo stanice Veržbolovo na hranici Ruska a Nemecka. Maličké dievčatko zvedavo sa vykláňa z otvoreného obloka a horúce júnové slnko láska mu hlavičku s čiernymi kučerami.

„Maruľka, daj si klobúčik na hlavu. Dávaj pozor, dievčatko, aby si nedostalo úpal”, ozval sa za ňou láskavý hlas ešte dosť mladej ženy, ktorá hovorila po francúzsky.

Vravela to jej mama, ktorá sa zhovárala so susedkou vo vozni, ruskou učiteľkou, čo s nimi cestovala už z Berlína.

Maruľka sa živo obzrela, usmiala sa na mamičku a lenivo natiahla ručičku za klobúkom, ktorý jej matka podávala. Ale už sa nemôže zdržať, prudko sa hádže matke okolo hrdla, objíma rúčkami jej šiju a zasypáva jej tvár množstvom bozkov.

„Mám ťa rada! Zbožňujem ťa. Ty moja bábika! Ty moja sladká!” šteboce dievčatko po francúzsky a neprestáva bozkávať maminu milú tvár.

Maruľkina mama sa veľmi ponáša na dcérku: má práve také čierne oči a vlasy ako dievčatko. Vyzerá skôr ako staršia sestra a nie ako matka dievčatka. A mama si vždy rada zažartuje a zasmeje sa s dcérkou.

„No, no, dosť už, prestaň... Dosť už. Či sa svedčí takto sa správať pred cudzími ľuďmi?” hnevá sa naoko a očistom odtíska Maruľku od seba. Ale celá tvár jej žiari šťastím, spokojnosťou a usmieva sa, keď si drží dcérku na lone.

Maruľka je naozaj drobunká, nie nadarmo ju volajú Maruľkou. Hoci má dievčatko už osem rokov, vyzerá ako päťročná.

„Vidíte,” vraví mama susedke, ruskej učiteľke, ktorej meno si Maruľka nijako nemôže zapamätať, „nemôžem sa odtrhnúť od tejto malej nezbednice. Pomyslite si, slečna, chcela som ju nechať v Paríži, keď som dostala miesto u vás, v Rusku... Ale nijako sa nedalo. Zavesila sa na mňa a nikde ma nepustí.”

„Aj tak by si bezo mňa neodišla. Ani za celý svet by si neodišla, nikdy!” šepce Maruľka so šibalskou tváričkou a zvučne sa smeje. Potom sa usiluje pobozkať mamičku až na konček nosa a k Maruľkinmu smiechu pripojí sa o niečo tichší smiech mamin.

„Bábika moja,” s nesmiernou nežnosťou šušká dievčatko mamičke do uška najobľúbenejšie nežné slovo.

„Anjelik môj!” práve tak ticho a nežne jej odpovedá mama, potom sa zas obracia k susedke a rozpráva jej ďalej:

„Teda si len pomyslite, slečna, celý život som sa ani nepohla z Paríža. Bola som, ako vy, učiteľkou, učila som hudbu a muž bol zamestnaný vo veľkom obchodnom dome. Žili sme skromne, ale nie v biede... Náhle mi umrel muž, – ach, bolo to hrozné nešťastie! – ostali sme s dievčatkom samy na svete. Maruľka nemala ešte ani tri roky... Bolo treba za ňou stále chodiť, pestovať a učiť ju... K hodinám hudby pribrala som si ešte iný zárobok: začala som robiť papierové kvety na predaj. .. No, viete, za to neplatia mnoho. Päť rokov som sa takto pretĺkala.

A napokon som sa osmelila prijať ponúkané miesto vychovávateľky v Rusku, v dome istého generála. Tento pán bol raz s rodinou v Paríži a tam sme sa náhodou zoznámili. Je to veľmi dobrá rodina. Milí a láskaví ľudia. Dovolili, aby som vzala so sebou aj malú Maruľku a navrhli mi, aby som ju vychovávala spolu s ich deťmi. Vraveli, že prítomnosť mojej dcérky v rodine môže byť len na osoh ich deťom, lebo sa bude s nimi zhovárať po francúzsky.”

„Myslím, že ti bolo veľmi ťažko odchádzať z Paríža,” oslovila malú Maruľku ruská učiteľka a zahľadela sa dobrými, sivými očami do milej tváričky malej Francúzky.

„Strašne ťažko,” so vzdychom odpovedala pani Alica Bernarová. Tak sme navykli na naše mesto, na maličký byt na šiestom poschodí, na tých niekoľko známych. Rodiny skoro nemáme. Moji aj mužovi rodičia už dávno zomreli a ďalšia rodina je rozídená po celom svete. Obe sme odchádzali z Paríža veľmi ťažko.”

Pani Bernarová zase vzdychla.

Čo zavinili jahody

Vlak beží a beží ďalej…

Maruľka sa stále díva z obloka. Čiernu hlavičku si zakryla klobúkom pred láskaním dotieravého slniečka. Okolo nej bežia polia, letia lúky, prudko sa mihajú dediny. Ach, aké veselé a zaujímavé je sprevádzať ich očami! Ba vôbec je zaujímavé cestovať do toho ďalekého, neznámeho Ruska, o ktorom malá Maruľka počula toľko všelijakých rozprávok.

Maruľka sa zrazu napodiv jasne rozpamätala na bývalý maličký, príjemný bytík v Paríži: na dve maličké izbietky s čistučkou kuchynkou, kde sa stále vrtela slúžka, tučná Blanšeta, s lícami červenými ako dve zrelé paradajky. Dievčatko sa rozpamätalo na raňajšie cesty s Blanšetou na trh, kde dobré dievča každé ráno brávalo so sebou malú slečinku. Potom sa rozpamätalo na starú, večne šomravú domovníčku Zuzanu a na veselého chlapca, roznášača mlieka, čo k nim každý deň chodieval. Všetko toto boli Maruľkini dobrí priatelia a úprimne žialili pri lúčení s ňou. Ale najväčšmi žialil maličký Paľko, Maruľkin najlepší druh a priateľ z útleho detstva.

Malý Paľko bol vnukom suseda v dome, starého dobráka, pána Rišara. Deti boli každý deň spolu od rána do večera. Ba aj chodili spolu do školy v susednej štvrti.

Keď už bolo celkom isté, že Maruľka odchádza do Ruska, Paľko len-len že sa nerozplakal zo žiaľu. Ale ako opravdivý malý muž, dokázal potlačiť slzy. Zaťal päste, energicky pohrozil nimi v tú stranu, kde podľa jeho mienky malo byť to protivné Rusko, čo mu bralo maličkú priateľku.

„Ja by som ten Petrohrad... Keby nebol mestom, ale malým chlapcom, ja by mu ukázal,” zahundral Paľko srdito a po nedlhej prestávke, práve takým nespokojným hlasom povedal Maruľke:

„Ach, kdeže to len ideš, dievčatko! Veď vravia, že je v Rusku zima a sneh celý boží rok, že tam po uliciach behajú hladní vlci. A mňa tam nebude, ktože ťa obráni pred nimi? Radšej ty len ostaň s nami!”

„Nie, nie! Vravíš hlúposti, Paľko. Akože ta môžem pustiť mamu samu? Pôjdem s ňou všade, aj medzi vlkov!” náruživo ho odbila Maruľka.

Ach, ako im len bolo smutno, keď nastala hodina lúčenia. Vtedy už Paľko celkom zabudol, že je chlapec a budúci chlap, a že mužovi nepristane plakať a nariekal o milých päť. A veru aj Maruľku zalievali slzy.

Deti si sľúbili, že si budú písať. Paľko daroval malej priateľke všetko, čo mal najradšej zo svojich vecí, aj neveľký zápisník, s obrázkami na každej stránke, ktoré on namaľoval. Maruľka sa nedala zahanbiť a darovala malému priateľovi maličkú bábiku s odbitým nosom, ktorú akosi najväčšmi ľúbila zo všetkých hračiek a vecí.

Keď Maruľka o tomto všetkom rozmýšľala vo vozni, hneď by sa zase bola rozplakala. Teraz dievčatko nezaujímali obrazy, prebiehajúce popri oblokoch vozňa a miznúce kdesi v diaľke. Myšlienky jej zaujali len rozpomienky na nedávnu minulosť.

Ale vlak šiel stále pomalšie a pomalšie. Zrejme o chvíľku dôjde na stanicu.

Maruľka sa zase vykláňa z obloka.

Naozaj – ide stanica. Akási neveľká stanica. Na nástupišti je kŕdeľ pestro oblečených, bosých, sedliackych detí. Držia v rukách nádobky zo stromovej kôry a neveľké košíčky, ktoré si uplietli, a v ktorých sa červenajú zrelé a šťavnaté lesné jahody.

„Mamička! Mamička! Pozri, aké smiešne deti. V Paríži som nikdy nevidela bosé deti. Pozri, títo bosiačkovia predávajú jahody. Môžem si kúpiť jahody, mamička?” veselo a oživene šteboce Maruľka a raz skáče k matke a líška sa jej, raz zase skáče k obloku.

Vlak došiel k nástupišťu a zastal.

„Mamička, daj mi, prosím ťa, peniaze, kúpim si jahody. A pritom si obzriem zblízka tieto zábavné deti. Z obloka si ich ťažko môžem poobzerať”, pokračovala Maruľka, celá červená z rozčúlenia.

„Len poslúchni a neschádzaj z vlaku,” povedala pani Alica Bernarová, keď vytiahla peniaze a podávala ich dievčatku. „Na tejto stanici stojí vlak len chvíľočku.”

„Áno, áno, mamička, dobre!” zakričala Maruľka, ale ani dobre nedopočula posledné matkine slová, a ako vtáča vyletela z oddelenia.

Zo schodíkov vozňa bolo ťažké dorozumieť sa s deťmi, čo sa veselým kŕdľom hnali naproti malej Francúzke. A vyskytla sa ešte aj iná ťažkosť. Sedliacke deti, pravdaže, vôbec nerozumeli Maruľku. A Maruľka, ktorá zas – nevedela ani slova po rusky, nerozumela deti.

Odohrala sa zábavná scénka. Maruľka ukazovala prstom na košíček s jahodami, ktorý si vybrala, a posunkami sa dopytovala dievčatka-predavačky, čo stoja jahody.

Vtedy sa Maruľka rozčúlila.

„Čože! Taký maličký košíček stojí celých desať kopejok? To nemôže byť”, pomyslela si.

Pokrútila čiernou hlavičkou, zablýskala očkami, tiež ako uhoľ čiernymi, a v ohni škriepky zoskočila na nástupište, začala sa jednať a ukazovala päť prstov.

Aj ostatní cestovatelia boli zaujatí kupovaním jahôd, preto nikto nezbadal, do akého nepríjemného postavenia sa dostala maličká cestovateľka a nikto nepomohol deťom dorozumieť sa.

Ale dievčatko-predavačka, vidiac, že maličká slečinka, bľabotajúca čosi vo svojej nezrozumiteľnej reči, jej už vzala košíček, energicky vystrela ruku, skoro vytrhla Maruľke košíček a rozbehla sa preč od vozňa.

„Ako? Veď som si už kúpila jahody. Len sme sa mali dohovoriť o cene. Aké je to sprostučké dievčatko. Musím mu vysvetliť za každú cenu,” pomyslela si Maruľka, celá rozčúlená a nespokojná.

Malá Maruľka v tejto chvíli celkom zabudla na matkin zákaz zísť na nástupište, aj na to, že vlak stojí len krátko na tejto stanici, a rozbehla sa za dievčatkom, lebo ho chcela dohoniť a prehovoriť, aby jej predalo jahody.

Ale maličká sedliačka bola zas presvedčená, že čiernovlasá slečinka „cudzinka” uteká za ňou a chce si vziať jahody zadarmo, a rozbehla sa ešte väčšmi, letela ako strela cestou zo stanice do dediny, kde bývala.

Maruľka bežala za ňou.

Ostatné deti – predavačky a predavači – sa tmolili po nástupišti ako predtým a núkali cestujúcim tovar. A cestujúci, zaujatí všeličím, ani nezbadali dve malé dievčatká, čo sa vzďaľovali zo stanice. „Zastaň! Počkaj!” kričala Maruľka sedliackemu dievčatku po francúzsky, lebo celkom zabudla, že ju dievčatko nemôže rozumieť. „Kúpim si od teba jahody. Lenže nemám dosť peňazí... Zabehnem do vozňa a poprosím si od mamičky... Vravíš, že jahody stoja desať kopejok a ja mám len päť. Hneď a zaraz...”

Maruľka nedokončila. ..

Čože je to? Kto to píska tam za chrbtom?

Maruľka sa prudko obzrela…

Z nástupišťa, od ktorého práve odbehla, odchádzal vlak. Sivý dym kúdolmi vyskakoval z komína a prevíjal sa nad vozňami ako ohromný sivý had. Zase zaklepotali kolesá, ale už omnoho tichšie, lebo zvuk tlmila vzdialenosť.

Ťuk-ťuk-ťuk-ťuk…

Vlak rušal rýchlejšie…

Maličkej Francúzky sa zmocnila hrôza. Maruľke sa zatrepotalo srdiečko a zamrelo z neočakávaného strachu. Aj pot jej vystúpil na čelo a zima ju zdrvila.

„Vlak odišiel, kým som bežala za dievčatkom,” – strašná istota mihla sa jej napodiv jasne v drobnej hlavičke. A malá Maruľka zrazu pochopila celú beznádejnosť a zúfalstvo svojho postavenia.

„Mama! Mama!” kričalo dievčatko a horko nariekalo. „Kde je mama? Chcem ísť k mame. Zaveďte ma k nej.”

A so zúfalým krikom, s tvárou, zaliatou slzami, rozbehla sa naspäť na stanicu.

Neočakávaná útecha

Vlak, pravdaže, na stanici už nebol. Bol už ďaleko. Len znak po ňom – sivý dym – vznášal sa ešte nad skupinou stromov, čo sa črtali v diaľke. Ale na nástupišti, kde ešte pred niekoľkými minútami – bolo tak živo a rušno, nebolo už teraz nikoho. Len nejaký pán v bielom kabáte s ligotavými gombičkami a v červenej čiapke prechádzal sa po nástupišti s dvoma železničnými strážnikmi a čosi pozorne vyzeral.

Maruľka zastala pred ním s hlasným plačom:

„Kde je moja mama? Kde je vlak? Vráťte mi mamičku!”

Prednosta stanice sa nikdy neučil po francúzsky, teda nerozumel dievčatku a len pokrčil plecami. „Čo vravíš, dievčatko? Kde si sa vzalo?”

A čím väčšmi sa Maruľka namáhala vysvetliť mu, prečo plače, tým menej jej rozumel.

Strážnici len rozkladali rukami a ani trošku nechápali, čo sa mohlo stať. Zrazu jednému zišlo čosi na um:

„Pán prednosta,” oslovil prednostu stanice, „máme tuná stanici telegrafistku, Máriu Demidovnu, vie aj po francúzsky aj po nemecky. Rozkážte, aby sem prišla. Určite porozumie dievčatku a vysvetlí nám, čo od nás chce.”

„Áno, áno, ozaj. Choď, že prosím, aby sem prišla,” rozkázal prednosta.

Strážnik zmizol na chvíľočku, ale hneď sa zase zjavil na nástupišti v sprievode chudučkej, nevysokej ženy.

Keď telegrafistka uvidela dievčatko, podišla k nemu, láskavo ho objala a začala sa ho vypytovať.

Maruľka sa trošku spamätala, keď začula rodnú reč a vyrozprávala všetko, čo sa jej stalo. Vyrozprávala, ako neposlúchla mamičku, ako sa v roztržitosti vzdialila z nástupišťa a ako zatiaľ odišiel vlak aj s mamou, ktorá sa volá pani Bernarová.

„Ach!” vykríklo dievčatko napokon a zase ho zaliali slzy. „Zaveďte ma k mame, chytro ma zaveďte! Iste sa pre mňa veľmi trápi.”

„Upokoj sa, dievčatko moje,” povedala telegrafistka a hladkala Maruľkinu čiernu hlavičku, „hneď pošleme mamičke telegram na nasledujúcu stanicu, aby sa nebála o teba a aby ťa tam počkala. A zajtra ráno ťa vlakom pošleme za ňou. Budeš len jednu noc bez mamičky. Ale nemôžem si ťa vziať na noc domov, lebo mám dnes nočnú službu na stanici, v telegrafickej kancelárii. Pôjdeme do kancelárie, dievčatko, tam ťa uložím na pohovku a pekne sa vyspíš do rána. Ráno ťa zobudím a len čo pôjde nasledujúci vlak, spolu pôjdeme na stanicu, kde ťa počká mamička.”

V hlase a tóne telegrafistky Márie Demidovny bolo čosi uspokojivého a presvedčivého, dievčatko jej nemohlo neveriť. A Maruľka sa hneď aj uspokojila. Slzy jej uschli. Ba už sa aj usmievala.

Keď sa Mária Demidovna pozhovárala s prednostom stanice, ktorý so všetkým súhlasil, zaviedla maličkú Francúzku do telegrafnej kancelárie, dala sa jej napiť mliečka, rozdelila sa s ňou o skromnú večeru a uložila dievčatko spať na širokú, koženú pohovku.

„Usiluj sa čím najchytrejšie zaspať, aby si sa zobudila čerstvá a veselá, keď pôjde raňajší vlak,” povedala dobrá žena a pobozkala dievčatko.

Maruľke už bolo veľmi dobre, trápilo ju už len, že tak znepokojila dobrú mamičku, ktorá sa iste sužuje bez maličkej, neposlušnej Maruľky.

Ale dievčatku bolo veľmi dobre a príjemne na koženej pohovke, pod teplou šatkou, ktorou ju starostlivo prikryla Mária Demidovna.

Telegrafický prístroj mierne poklepkával. Príjemným, mäkkým svetlom svietila lampa pod zeleným tienidlom. Dievčatku sa láskavo usmievala nová priateľka-telegrafistka a často sa obzerala na pohovku. A Maruľka ani nezbadala, kedy tuho zaspala.

Zľaknutie pani Bernarovej. Nešťastie

„Kde je Maruľka? Čože sa tak dlho nevracia do oddelenia?” znepokojovala sa medzitým pani Bemarová už vtedy, keď Maruľka bežala cestou od stanice a naháňala predávajúce dievčatko.

„Ach, netrápte sa, pani,” usilovala sa upokojiť ju ruská učiteľka, „iste je už dávno vo vozni a zhovára sa s niekým v susednom oddelení. Vaša dcérka je taká milá, že si ju nevoľky každý musí obľúbiť.”

„Ste veľmi milá, slečna...” povedala pani Bernarová s vďačným úsmevom. „Ale predsa len sa nevracia... Musím ísť pozrieť do susedného oddelenia.”

Po týchto slovách pani Bernarová chytro vstala a pošla ku dverám.

Ale Maruľka nebola ani v susednom oddelení.

Rozčúlená pani sa teda vybrala hľadať ďalej, do nasledujúcich oddelení. Zmocnil sa jej veľký nepokoj.

„Nevideli ste moju dcérku, maličké, čiernovlasé dievčatko v širokom slamenom klobúku?” spytovala sa všetkých cestujúcich po francúzsky.

Niektorí cestujúci len pokrčili plecami, lebo nerozumeli po francúzsky. Iní, ktorí ju rozumeli, odpovedali záporne. Nikto nevidel maličkú Francúzku s čiernymi očami.

Vtedy sa rozčúlená a naľakaná matka začala vypytovať sprievodcu a ostatného vlakového personálu. Ale zase jej nikto nerozumel.

Pani Bernarová s tlčúcim srdcom, bledá ako stena, behala po celom vlaku a triasla sa z rozčúlenia.

„Maruľka! Maruľka! Kde si mi, drobček môj? Ozvi sa mi!” volala dievčatko nahlas.

Ale známy, zvučný hlas Maruľky sa jej neozýval.

Keď istá dáma zbadala rozčúlenú a utrápenú tvár Francúzsky, rozpamätala sa a vysvetlila jej lámanou francúzštinou, že na stanici videla malé dievčatko, ktoré vravelo čosi po francúzsky sedliackym deťom, čo ho, pravdaže, nerozumeli.

„Zdá sa mi, že si kupovala jahody... Ale potom sa rozbehla preč z nástupišťa,” zakončila dáma.

„Bežala z násťupišťa! Teda sa iste neskoro vrátila a vlak odišiel bez nej... Alebo hádam spadla pod vlak! Moja Maruľka pod kolesami! Zahynula!” vykríkla pani Bernarová, celkom zbledla v tvári zo strachu, zamdlela a padla do rúk cestujúcim, ktorí k nej priskočili.

Práve vtedy, keď mladá žena ležala v bezvedomí na lavičke vo vozni a ju susedka, ruská učiteľka, preberala spolu s ostatnými cestujúcimi, vlak, na ktorom sa viezli, zrazu začal ísť pomalšie... Ozvalo sa výstražné pískanie, kriky... Ktosi zakričal prestrašeným hlasom, že oproti vlaku uháňa iný vlak, že všetkým hrozí istá smrť…

Zrazu aj pískanie aj kriky – všetko zaniklo v zúfalom ruchu a huku, čosi prudko zabúšilo do steny vozňa... Ľudia popadali z lavíc, vozne sa s ťažkým rachotom prevalili nabok a začali sa kĺzať dolu svahom železničného násypu…

Koniec ukážky