Pred rozchodom

Ľudmila Voronská II.

L. A. Čarská

Preklad: Mária Klimová

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-8263-172-5 (EPUB)

ISBN 978-80-8263-173-2 (MOBI)

Čierny princ

„Za záhradnými oblokmi trepotali čierne krídla. Vo tme sa čosi zaligotalo. S vôňou ruží a lotosov, s roztvorenými voňavými kalíškami zmiešal sa slabý zápach hniloby a hrobu… Naľakaný mesiac skryl sa za oblaky, rozzúril sa víchor… Oblok sa otvoril a Čierny princ ako obrovský vták vletel do izby. Letel rovno k nádhernej kolíske s dieťatkom… Kostnatými rukami odhrnul ťažké hodvábne záclony nad kolískou, nahol sa k chlapčekovi, ktorý skríkol od strachu, prisal sa mu perami k srdcu a pil mu krv kvapku za kvapkou…“

„To je strašné!“ skríkla do toho Daurská, ktorú volali Dodoškou, malé a veľmi tučné dievčatko.

„Čuš, Dodoška! Daj pokoj! Rozprávaj, rozprávaj ďalej, Jelka… Také je to krásne! Kde si to čítala, dušička?“

Zina Bucharinová, opálené, sedemnásťročné, urastené dievčatko s vlasmi, čiernymi ako havran, dívala sa na rozprávajúcu celá očarená.

„Nádherné… strašné!“ šeptali dievčence, sediace okolo čajového stolíka, pritisnuté čím najbližšie k Jelke. Čaj chladol pred nimi v porcelánových šáločkách, ale dievčence si ho vôbec nevšímali.

Bledá Jelka s priezračnými, zelenými očkami vodnej žienky, s hustými, čiernymi vlasmi okolo krásnej, zádumčivej tváre, chcela rozprávať ďalej, ale zase sa ozvala Dodoška:

„Naozaj je to hrozné, dievčence! Veď Čierny princ už osemsto dojčatám vysal krv!“ a obrátila sa k susedke so sladkými slovami:

„Rantová, vidím, že ti nechutí žemľa. Daj mi ju, prosím ťa!“

„Si protivná, Dodoška!“

„Celý svet predám za žemličku!“

Všetky pohŕdali dievčaťom, čo v takej čarovnej nálade môže myslieť na jedlo.

„Ale, dajte jej pokoj! Chce byť tučnučká, aby chutila Čiernemu princovi, keď dnes v noci priletí vycicať jej krv ako osemsto nešťastným dojčatám… Rantová, daj jej žemličku, nepokaz jej radosť! Veď aj húsky sa musia najprv vykŕmiť, len potom je z nich hostina…“

K Dodoške sa obrátilo chudučké dievčatko so smelým, chlapčenským pohľadom a s krátkymi vlasmi a usmievalo sa na ňu troška hrubými perami. Ligotavé sivé oči dodávajú krásnej tvári energický výraz…

Dodoška vyskočila spoza stola: „Zbláznila si sa, Voronská! Dievčence, povedzte jej, že sa zbláznila. Ako sa opováži prirovnávať ma k husi a strašiť ma Čiernym princom?“

„Daurská… Taisez vous!“ ozvala sa triedna učiteľka slečna Ela, ktorá sa odrazu zjavila pri stole, kde sedeli žiačky najvyššej triedy. “Chovajte sa ako dobre vychovaná slečna!”

Odvrátila sa od Dodošky, ktorá sa začervenala ako rak, zatľapkala rukami a zvolala zvýšeným hlasom:

„Modliť sa, slečny, modliť!“

Nastal šum stoličiek, zašuchotali zelené sukne a dvestosedemdesiatpäť väčších i menších študentiek si stalo k modlitbe.

Doprostred jedálne, kde sa zišli žiačky zo všetkých deviatich tried ústavu – sedem tried ústavu a dva ročníky pedagogického kurzu – stáli si dve dievčence s evanjeliom a modlitebnou knižkou v rukách. Jedna z nich, malá tučná blondínka s bezočivým a smelým pohľadom belasých, neobyčajne dobrých a úprimných očú, s ružovou, peknou tváričkou, bola Sima Jelská. Volali ju Levica, lebo sa nebála vždy a všade smelo vystúpiť a všetko rovno do očí povedať i priateľkám i učiteľkám. Všetky sa jej troška báli, ale jednako ju milovali a ctili si ju. Druhé dievčatko bolo vysoké a štíhle, s tvárou východného typu s hlbokými, smutnými očami, s nežnou, trochu pribledou tváričkou, pripomínajúcou lístočky krásneho, bieleho južného kvetu. Volala sa Jelena Gordská, ale dievčence ju prezývali Čerkeskou. Narodila sa v Tiflise, kde prežila i detstvo a veľmi často snívala o vysokých horách a tichých dolinkách velebného Kaukazu…

Obidve dievčence zastali pod plynovým lustrom uprostred priestrannej jedálne, ktorý niekoľkými ramenami osvetľoval miestnosť, a jedna za druhou čítali modlitby a úryvky z evanjelia. Ostatné ticho počúvali. Zelenooká Jelka, ktorú volali Lotos a ktorej sa nepodarilo dokončiť rozprávku o Čiernom princovi, nerozmýšľala pri tom ani tak o zmysle svätého čítania, ako skôr o tom, ako jednoducho a krásne znejú slová evanjelia, ako hlboko verili ženy s matkou Kristovou, ako krásne asi voňali pamätné ruže jeruzalemské a aký čistý a svätý život viedli kresťania v dávnych, biblických časoch…

Ale čoskoro ju vytrhli zo sladkého rozjímania. Čiasi ruka sa dotkla jej prstov a stískala ich.

„Počúvaj, Lotos, nakloň si ku mne hlavu, aby nás slečna triednička nevidela. Tak… A teraz mi povedz, odkiaľ máš tú škaredú históriu o Čiernom princovi? Rada by som všetko o tom vedela!“ spytovala sa Ľudmila Voronská, ktorá stála pri modlitbe pri Lotosovi, s neskrývaným posmechom. Jelka obrátila k susedke červenú tvár.

„Vranka, nie je pekné od teba, že sa posmievaš niečomu, čo vôbec nevieš pochopiť“, odpovedala jej zlostne. „Nevymyslela som si rozprávku o Čiernom princovi. Pravda je to! Duchovia zomretých ľudí to vyrozprávali akejsi žene a tá všetko, doslova zapísala. Napísala o tom celú knihu… Čierny princ naozaj žil na svete. Po smrti priletoval v podobe vtáka z druhého sveta piť krv detí a mladých dievčat. Na moj dušu je to pravda…“

„A ja ti zasa vravím: na moj dušu, nie je to pravda!“ skoro skríkla Voronská, pozabudla, že sa práve majú modliť a dupla nohou.

„Voronská, to už veru nedovolím! Zapíšem vás!“ ozvala sa nad Ľudkinou hlavou slečna Ela káravým hlasom.

A naozaj slečna triednička vyňala notes a zapísala si Ľudku Voronskú.

„Nech si píše, čo chce!“ zašeptala Ľudka a hodila rukou. „Ale ty, Jelka, ty mi musíš uveriť, že je to všetko len vymyslené a k tomu ešte hlúpo vymyslené!“ nechcela Ľudka popustiť.

„Voronská!“ zase ju napomenula slečna Ela a spravila si do notesa poznámku k jej menu.

Ľudka, zatíchla, ale už o chvíľočku hodila hlavou s krátkymi kučeravými vlasmi a zase šeptala priateľke do ucha:

„Rozmýšľaj len trošku, Lotos… Rozmýšľaj a neuveríš takým nezmyslom! Kto raz umrie, nevráti sa už na svet… To predsa veríš, Jelka?“

Chcela ešte čosi doložiť, ale zarazila sa, keď zazrela priateľkinu tvár. Jelkina bledá, priezračná tvárička, bola celkom skrivená od hnevu. Až jej pery zbelaseli.

„Neveriaca, verila by si, keby ťa osvietil duch pravdy!“ sipela tíško. „Vieš ty čo? Príď dnes pred polnocou do umyvárne. Náš spolok »Tajomná liga« má tam dnes seansu na pamiatku Čierneho princa… Príď! Počuješ? Začneme hneď po jedenástej…“

„Ticho, Jelská, nešepkajte tam už toľko!“ prerušila ich slečna Ela, teraz už naozaj nahnevaná.

Dievčence sa chytro rozišli.

Koniec modlitby.

Zase zašuchotali stoličky a zelené sukne dvestosedemdesiatichpiatich osem až devätnásť ročných dievčat, ktoré si teraz stávali do párov, aby takto v poriadku šli na druhé poschodie, kde ich čakali tvrdé ústavné postele a nočný oddych.

Ľudka Voronská šla s Vierou Debickou, veselým černookým dievčaťom, najlepšou žiačkou z ich triedy. Pred nimi stála Mária Masalská z Ukrajiny, od Kijeva. Preto ju aj volali Chochluška. Mala veľmi peknú, sviežu, červenú tváričku, malý, zahnutý noštek a iskrivé, krásne oči, ligotavé ako čerešne v sadoch jej rodného kraja. S ňou šla vážna Žeňa Butusinová, »profesorka«, veľmi vyspelé dievčatko s ustáleným názorom na život.

Obidve sa živo rozprávali.

Najvyššiu triedu viedla slečna Ela, učiteľka francúzštiny, malá, okrúhla, dobrodušná, ale veľmi nervózna dáma, s cvikrom zo želvoviny na nose. Vpravo a vľavo od nej šli najmenšie žiačky, Pantarová a Dodoška. V poslednom, dvadsiatom páre šla Zina Bucharinová so Starevskou. Zina mala typickú južnú tvár Kreolky, ako ju v ústave aj volali. Starevská bola výborná žiačka, veľmi pokojnej povahy a najlepšia klaviristka v ústave.

Za nižšími triedami, ktoré už vyšli z jedálne, vyrútili sa na chodbu žiačky najvyššej triedy. Ľudka Voronská kráčala so sklonenou kučeravou hlavou. Jej obyčajne veselé oči dívali sa nepokojne na parkety.

Rozmýšľala len o nočnej seanse v umyvárni. Vedela, že sa Lotos, Bucharinová, Makarová, Gorská, Debická a sestry Pantarové zaoberajú špiritizmom a že sa často v noci schádzajú. Vedela o špiritizme toľko, že je to akási náuka o tajomnej moci, vyvolávať duše dávno mŕtvych ľudí, čo žili pred sto a tisíc rokmi, rozprávať sa s nimi a prinútiť ich, aby odpovedali na otázky. Počula tiež o tom, ako špiritisti týchto duchov vyvolávajú, ako sedávajú v tmavej alebo polotmavej izbe za okrúhlym stolíkom. S rukami na kraji stolnej plochy, čakajú v hlbokom tichu, kým sa začnú nohy stolíka hýbať, kým sa stolík zodvihne, zakrúti, zmení miesto. Počula už aj o ľuďoch, obdarených osobitnou duševnou silou, ktorých volajú »médiami« a o ktorých si myslia, že sú sprostredkovateľmi medzi duchmi mŕtvych a smrteľníkmi, ktorí sa chcú s nimi porozprávať.

V tých časoch bol špiritizmus v móde. Pretriasalo sa o ňom v salónoch a prijímacích izbách, mnoho sa o ňom navravelo a popísalo. Dochádzalo k hádkam a sporom medzi jeho zástancami a protivníkmi. Nie div, že špiritizmus prenikol i za steny tohto známeho a dobrého dievčenského internátu a že mnohým dievčencom troška pomotal hlavy.

Ľudka neverila v špiritizmus, neverila, že by sa ľudia mohli stretávať s duchmi mŕtvych prostredníctvom médií a tancujúcich stolíkov. Z celého srdca sa smiala, keď sa dozvedela, že i niektoré z jej priateliek takto moderne zabíjajú čas, že si založili osobitný spolok »Tajomnú ligu« a že mávajú seansy v umyvárni.

Jednako by sa rada presvedčila, čo sa robí na tých schôdzkach »Tajomnej ligy«. Ale dievčence ju nikdy doteraz nepozvali. Báli sa jej nedôvery a boli presvedčené, že by sa im vysmiala. Zaradovala sa teda, keď ju Jelka pozvala. Bola veľmi zvedavá na to. Toto skoro vždy veselé dievčatko s triezvym názorom na život nevedelo si predstaviť, že by sa duchovia mohli vydať na púť medzi ľudí na vyzvanie takej nepatrnej osôbky, ako bola napríklad Jelka. Preto vedela, že sa už pri tejto jedinej seanse presvedčí, že to všetko je len výmysel a klam.

Keď neskoro večer kráčala dlhou chodbou, odrazu sa dotkla jej pleca malá, tučná ruka Kreolky Bucharinovej.

„Vranka, Vranka, taká som zvedavá, o čom dnes bude rozprávať“, šeptalo opálené dievčatko a hľadelo na Ľudku veľkými očami. „Ponáhľajme sa, aby sme nič nezameškali!“

„Čo? Čo vravíte? Čo nám dnes porozpráva, Zinočka?“ pridala sa Dodoška, vynoriac sa odrazu pred nimi.

„Ach, dušička, to sa vie, že o Čiernom princovi! Poďte! Ponáhľajte sa!“ Kreolka skrížila ruky na prsiach a vyskočila.

„Veď už vrav, Lotos, vrav už Jelka!“ prosila Rantová, slabučké, tuberkulózne dievčatko s priezračnou pleťou, s ružovými škvrnami na bledých líčkach a s milými, veľmi živými očkami.

Jelka sa nedala dlho prosiť. Oči sa jej rozšírili a zahorelo v nich zelenkavé svetielko. Ako by sa celá tvár bez kropaje krvi bola zaligotala. Dívala sa uprene na jeden bod a vravela v akomsi rozčúlení:

„Verím, že Čierny princ žil a že sa dodnes zjavuje tým, čo vedia jeho históriu… Sama zavše počujem trepotanie jeho ohromných krídel, keď letí vzduchom, zavše počujem i zvuk jeho ľahkých krokov, keď chodí po zemi. A šípim, že sa raz zjaví i tu, na tejto tmavej chodbe, keď nie dnes, tak zajtra alebo inokedy, keď si všetky políhame, keď zhasia lampy a…“

„A začne nám piť krv a hrýzť srdcia… Lebo Čierny princ je vždy smädný a hladný ako vlk“, ozval sa zvučný hlas posmievajúcej sa Ľudky.

„Zase sa posmievaš, Vranka? Neprijmeme ju do spolku! Ani za celý svet neprijmeme!“

„Nemyslela som si naozaj, že ste také sprosté! Veríte také hlúposti a trasiete sa pritom od strachu…“ smiala sa Ľudka ďalej a podľa zvyku hodila hlavou s krátkymi kučeravými vlasmi.

„Cigániš! Vôbec sa nebojíme!“ zapierala Dodoška a obzerala sa pritom bojazlivo dookola a drkotala zubami. „Ani jedna z nás sa nebojí, to je taká pravda, ako že rada čokoládu. .. Čoho by sme sa báli?“

Medzitým prešli dlhou chodbou a prišli až k výklenku schodišťa, kde bola skoro celkom tma, lebo tam, hádam náhodou, zhasla lampa.

„Na moj dušu, nebojím sa ničoho!“ prízvukovala smelá Dodoška, ale držala sa kŕčovite zábradlia schodiska a pozerala so strachom z dievčaťa na dievča.

„Aj potme vidím, aká si smelá!“ smiala sa Ľudka.

„Ticho, dievčence, Lotos nám voľačo povie!“ volala Bucharinová a všetky dievčence sa obrátili k Jelke s očami vodnej žienky.

„Áno, dámy moje, cítim, že Čierny princ už skoro príde“, vravela bezfarebným hlasom. „Pôjde okolo vrátnice, vystúpi po šiestich schodoch na chodbu a zjaví sa nám tam, pozrite… tam na tom konci chodby…“ končila s rukou, ukazujúcou vopred a stála ako skamenelá s veľkými očami, ktoré sa od rozčúlenia ešte väčšmi rozšírili.

„Ach! Ach! Ach!!!! Ach!!!!“ ozvali sa odrazu zo skupiny dievčat prenikavé výkriky.

„Čierny princ! Ach! Už je aj tu!“ kričala Dodoška. Zakryla si tvár zásterou a bežala ozlomkrky hore schodmi. Hoci sa jej aj dlhá sukňa plietla popod nohy, jednako až schody preskakovala.

Za ňou leteli ostatné ako stádo splašených srniek. Búchali sa jedna do druhej, plietli sa jedna druhej popod nohy usilujúc sa vybehnúť čím najvyššie.

Na hornej chodbe boli mladšie dievčence. Keď videli splašené staršie, i ony sa naľakali. Začali behať sem a ta, kričať od najmenších po najväčšie, k tomu sa pridal potom i krik učiteliek, ktoré ich chceli utíšiť a uspokojiť. Ale všetko nadarmo. Nastal hotový poplach.

„Ide sem! Ide k nám! Zachráňte sa, dievčence! Zachráňte!“ kričala Dodoška a chytala utekajúce dievčence za zásterky a sukne.

„On je to! On!“

Jelka odrazu zastala, ťažko dýchala a ukazovala rukou pred seba.

„Vidíte! On je to! Čierny princ!“ kričala celá rozčúlená.

Aj ostatné dievčence zastali na prostrednej zákrute schodišťa. Všetky sa dívali dolu… S najvyššej chodby sa ešte vždy ozývali výkriky. Triasli sa tam dievčence z najnižších tried. Na konci dlhej chodby, kde sa beleli zasklené dvere do nemocničnej izby a kde bol vchod do bytu pani riaditeľky, stála vysoká, skoro obrovská postava v čiernom plášti. Odrazu sa pohla a rýchlymi krokmi sa blížila k naľakaným dievčencom.

Muž v plášti

„Čierny princ?! Naozaj je to on?”

Ľudka Voronská sa vôbec nebála, keď takto rozmýšľala. V srdiečku sedemnásťročného dievčatka rástla len veľká, nepremožiteľná zvedavosť. Posledné priateľky prebehli okolo nej. Ostala sama samučičká v prízemnej chodbe pod schodmi a s ňou len neznámy, tajomný muž, vysokej postavy, ktorý sa k nej blížil rýchlymi krokmi.

Keď už bol celkom blízko, Ľudka sa nenazdajky striasla. Jednako len sa trošku bála, či to bolo len z neistoty? Na chodbe a pod schodmi bola skoro celkom tma. Nebol tam ani vrátnik Peter, ktorého žiačky volali »Kardinál« pre tuhočervenú sviatočnú uniformu. Iste sa šiel nadýchať trochu čerstvého vzduchu v prvý teplý marcový večer. Ľudka stála celkom sama oproti obrovi v čiernom plášti so širokým klobúkom na hlave.

„Jednako je to len Čierny princ? Nie je to len výplod našej fantázie?“ myslela si Ľudka.

Ale jej smelé srdiečko sa predsa len nepoddalo strachu. Jej dychtivá dušička často zaletovala do ríše rozprávok, ale toto smelé dievčatko sa nikdy neuspokojilo s ničím polovičatým. Aj teraz horela túžbou, aby sa čo najskôr presvedčila, kto je tá tajomná osoba, čo sa tak odrazu vynorila a tak naplašila dievčence.

A skôr, ako k nej neznámy mohol dôjsť, odskočila Ľudka Voronská od stĺpa, o ktorý sa opierala, stala si neznámemu do cesty a spýtala sa ho:

„Kto ste a načo ste sem prišli?“

„Malá vodná žienka, vari ste už celkom zabudli na starých priateľov?“ ozval sa veselý hlas a vysoký muž chytro sňal široký klobúk a vyzliekol čierny plášť, do ktorého bol zakrútený.

Ľudka zazrela v prítmí široké plecia s dlhým hrdlom a malou hlavou mladého muža s prenikavými, iskrivými očami, rovným nosom a veľkými, plnými ústami, ktoré sa na ňu tak priateľsky usmievali, až sa v nich ligotali dva rady bielych zubov.

„Veľký Ján! Ach, naozaj ste to vy, Veľký Ján?“ skríkla Ľudka veselo a vo veľkej radosti z nečakaného stretnutia vyskakovala a tľapkala rukami ako malé dieťa.

Mladý muž sa usmieval, keď videl, ako sa úprimne teší.

„Veľký Ján! Veď ste sa vy za tie štyri roky vôbec nezmenili, milý, dobrý, Veľký Ján! Pomyslite si len, naše hlúpe dievčence si mysleli, že to prišiel Čierny princ! Áno, Čierny princ!“ vravelo mu dievčatko s očami, žiariacimi šťastím.

„To je pre mňa veľké vyznamenanie! Neskoršie mi to podrobnejšie vysvetlíte s tým Čiernym princom, malá vodná žienka. Teraz sa mi pekne-krásne ukážte a dovoľte mi, aby som si vás poriadne obzrel“, povedal hosť, chytil Ľudku za obidve ruky a začal ju hneď aj obzerať.

Chvíľku sa jej díval rozveselenými očami do tváre, potom zase začal rozprávať láskavým, milým hlasom. Vravel s trošku cudzím prízvukom.

„Ach! Ako ste narástli za tie štyri roky! Veď je z vás už dospelá slečna! Ale, kam sa podeli vaše dlhé vrkoče, malá vodná žienka? Prezraďte mi, kam ste ich dali?“

„Ostrihali ma, keď som mala osýpky. Veď vám to všetko ešte porozprávam… Teraz mi radšej povedzte, odkiaľ ste prišli a ako ste sa teraz sem dostali?“

„Poďme do prijímacej izby, tam sa lepšie porozprávame ako tu pod schodmi“, navrhol Veľký Ján s veselým, detským úsmevom a doložil:

„Bol som u pani riaditeľky. Dovolila, aby som sa s vami pol hodinky porozprával. Musel som jej však predtým vysvetliť, že som prišiel večerným expresom z Londýna a že ešte dnes v noci odcestujem domov do Schlisserburgu.“

„Čože? Ešte dnes odcestujete, Veľký Ján?“ spytovali sa Ľudkine ružové pery.

„Ale nie! To bola len vojenská taktika, nevinné cigánstvo priateľa, ktorý vás chcel ešte dnes vidieť“, zasmial sa mladý človek. „Dobre viete, že by inak pani riaditeľka nedovolila, aby som sa ešte dnes – a k tomu tak neskoro večer – s vami stretol. Ale, ani neviete, ako som za tým bažil! Ešte zajtra ostanem v Petrohrade a zasa vás navštívim.“

„Ach, aký ste milý!“ odpovedala mu Ľudka a stisla priateľovi ruku.

Vošli do veľkej izby so zeleno obtiahnutým nábytkom, s vysokým zrkadlom na stene medzi oblokmi, s podobizňami cárov a cárovien na ostatných stenách a so stolíkom v prostriedku.

„Teda si sadnite a rozprávajte!“ prosila Ľudka a usadila hosťa do mäkkého kresla pri obloku. Doniesla si k nemu stoličku. „Kadiaľ ste chodili, Veľký Ján? Čo ste videli a prežili za dlhé štyri roky? Rozprávajte, už som veľmi zvedavá…“

„Na to by sme potrebovali mnoho času, malá vodná žienka, a máme len niekoľko minút. Ale keď sa na prázdniny vrátite do nášho milého Slušína, ako volajú naše mesto moji ruskí priatelia, potom vám toľko narozprávam až onemiem a vám bude hučať v ušiach. Teraz vám len toľko poviem, že vďaka môjmu zdraviu, dobrým nohám a smelosti, pochodil, videl a spoznal som za tie štyri roky viac, ako obyčajný smrteľník za celý život. Driapal som sa na alpské vrchy, presekávajúc si ľadovcami cestu a schádzal som do teplých zakvitnutých tirolských dolín… Plavil som sa na vodách oceánov ako nespokojná ryba, umieral som smädom a hladom v piesočných púšťach. Až mi klobúk padal, tak som musel dvíhať hlavu, keď som si chcel pozrieť Cheopsove pyramídy a hlboko som sa klaňal pred obrovskými sfingami na okraji púšte. Ani nevravím, že som videl býčie zápasy v Španielsku, že som bozkával sandále Svätému Otcovi vo Vatikáne, a že som sa kŕmil ustricami v Ostende. Túlal som sa šírym svetom z kúta do kúta, kým neprešli štyri roky a kým sa mi nevyprázdnila peňaženka, ako žalúdok uzdravujúceho sa chorého po prísnej diéte…“

„Ha, ha, ha, ha!“, smiala sa Ľudka. „Ste ešte vždy ten istý Ján, ten istý milý, Veľký Ján, akým ste bývali, kým ste sa vybrali do sveta!“

„Neviem, prečo by som sa bol mal zmeniť, malá vodná žienka“, odpovedal Ján tak komicky, že sa dievčatko, ešte väčšmi rozosmialo.

„No, a teraz rozprávajte vy, ako sa vám vodilo? Čo nového u vás doma? Máte radi novú mamičku? Čo robia bratia a malá sestrička? Pamätáte sa, ako ste mrzko rozprávali o macoche, keď sme sa posledný raz videli? Nenávideli ste ju, a ona bola taká dobrá! Až ste sa na mňa nahnevali, keď som o nej začal… Ale, dosť teraz o tom… Povedzte mi len, ako sa má teraz malá vodná žienka a či ešte vždy myslí na to, ako by to bolo krásne, keby sa z nej stala princezná, ako o tom snívala pred štyrmi rokmi?“

Iskrivé oči mladého človeka sa rozžiarili pri posledných slovách zasa milým úsmevom. Ľudka sa začervenala ako ružička. Chytro začala priateľovi rozprávať, ako by sa bála, že sa povolená polhodinka už už skončí, čo sa všetko zmenilo za tie štyri roky, ako sa nevideli. Že sa celkom zmenil jej pomer k macoche, ktorú predtým nenávidela. Že teraz ľúbi novú mamičku len trošičku menej ako otecka, a toho zbožňuje ako predtým, ba možno ešte väčšmi a hlbšie… Že bratia už dospeli a stali sa z nich opravdiví krásavci, sestrička Nina, že je ako anjelik, ktorého by každý len bozkával a bozkával… Potom sa rozvravela o živote v ústave. Chválila sa, že teraz v najvyššej triede im nastali lepšie časy. Sú už voľnejšie, omnoho voľnejšie. V spálni majú zrkadlo a môžu si svietiť »vlastnými« sviečkami do jedenástej. Môžu čítať Tolstého a Gončarova. Vyrozprávala aj to, že niektoré priateľky sú špiritistkami, že robia seansy, ale nie všetky, len tie, čo sú v spolku »Tajomná liga«. Všetky členky spolku sú teraz zošalené za Čiernym princom, o ktorom ona nič neverí, ale ktorého Lotos vyvoláva v seansách a tvrdí o ňom, že žil kedysi v Indii a po smrti sa zjavuje na svete, kde pije deťom a dievčencom krv a obhrýza im srdcia…

„No to sú novinky! To nikto neodtají! Ale, milá, vodná žienka, ako môžete rozprávať o takých hlúpostiach?“ povedal Ján a potriasol malou hlavou s krátkymi plavými vlasmi. „Dúfam, že neveríte ani zbla z týchto táranín!“

Bol vážny. Stískal Ľudkinu ruku vo svojej veľkej ruke a rozvravel sa, ako vravieva starší brat s mladšou sestrou:

„Vidíte, malá vodná žienka, bol som i v Indii, v zemi mnohých tajomných a nepochopiteľných vecí, videl som mnoho indických fakírov s ich čarami a kúzlami a presvedčil som sa, že sú to komedianti, čo majú za blázna ľahkoverný ľud. Mnohí z nich v mojej prítomnosti vyvolávali duchov, rozprávali sa s nimi hrobovým hlasom, na ich rozkaz chrlila zem oheň a blesky a tak ďalej, a tak ďalej. A dokázalo sa, že to neboli čarodejníci a kúzelníci, ale obyčajní podvodníci. Isteže sú v prírode nadprirodzené sily ako magnetizmus a hypnotizmus, ktorými môžu ľudia s väčšou energiou pôsobiť na slabších. Ale to celkom nesúvisí s vyvolávaním duchov dávno mŕtvych ľudí. Nerozumiem, prečo by nebožtíci opúšťali posmrtný pokoj a túlali sa po svete. Viem celkom určite, že sa živí nemôžu rozprávať s mŕtvymi a že nikto na svete nemôže vyvolať ducha Čierneho princa, ničiaceho deti a dievčence, lebo vôbec nikdy neexistoval a nebude existovať... Môžeme sa staviť o malú hlavu Veľkého Jána,“ skončil žartom.

Po chvíľke čušania, začal sa odoberať.

„Dobrú noc, milá, malá vodná žienka“, povedal láskavo. „Viete, že vás mám rád ako malú, drahú sestričku. Preto som aj hneď zašiel k vám, k svojej vodnej žienke, princezničke, čo je na sedem rokov uväznená v hrade čarodejnice Vedy. Chcel som vás vidieť, kým sa vydám na cestu do malého mestečka, v ktorom som mal šťastie zoznámiť sa s vami. Zajtra prídem zasa – ak, pravda, dovolí ctihodná dáma, čo Argusovým okom stráži blaho vášho duševného pokoja a vyrovnáva vám chodníčky ku šťastiu… Teda dovidenia, sestrička, vodná žienka! Dobre sa vyspite. Prajem vám zo srdca, aby sa vám snívalo o mne, a nie o Čiernom princovi.“

„Do videnia, braček Veľký Ján,“ odpovedala Ľudka.

Vstali a podali si ruky. Veľký Ján si prehodil cez plecia široký plášť, ten istý, ktorý ho chránil pred vetrom na púšti a pred snehovými búrkami vo vysokých horách, ešte raz s úsmevom podal dievčatku ruku a vyšiel z izby.

Koniec ukážky