Na – Ta

Naša tajnosť

L. A. Čarská

Preklad: Mária Klimová

Obálka: Elemír Halász-Hradil – Štúdia dievčaťa, 20. storočie, 1. polovica, 1940 okolo, Slovenská národná galéria, SNG

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-8263-186-2 (EPUB)

ISBN 978-80-8263-187-9 (MOBI)

I

– Pán Boh s nami! Aký vietor, aký vetrisko!

– Veru je to nečas!

– Len vyjdi, choď na ulicu: tak ťa skrúti, tak ťa vyzvŕta!

– Do sviatkov sú ešte dva mesiace a aké zimisko! Chráň nás Pán Boh!

– Dnes od rána je fujavica… Keď som pred chvíľkou bežala do pivnice, myslela som, že ma fujak z nôh zvalí. Ťažko som sa dostala nazad…

– Ticho, dievčence, ticho! Zdá sa mi, že dakto klope.

– Ako by neklopal! Pravdaže klope! Meluzína ti aj klope, aj spieva, aj hviždí všelijakými hlasmi.

– Pred chvíľkou hrmeli delá z pevnosti. Vravia, že tým oznamujú, že v noci sa vyleje voda z Nevy.

– Božechráň! Potraviny by sa nám zničili: zalialo by nám pivnicu.

– Prenesú všetko do prvého poschodia, neboj sa. Budeme aspoň bývať ako slečny z ústavu. Veru tak!

– Ale buďte už ticho, vy straky! Treba spať, a ony ustavične krákajú. Treba zajtra s kohútmi vstávať, a ony spať nedajú.

– Ticho, dievčence, nože čušte chvíľku! Naozaj ktosi klope.

Hlasy na chvíľočku zatíchli a v izbe nastalo úplné ticho.

Vlastne je to ani nie izba, ale akási široká a dlhá chodba. Vo dvoch radoch stráca sa v temnote asi dvadsať úzkych, prostých, železných postelí, prikrytých rovnakými, nankinovými, sivými prikrývkami, ktoré volajú „vojenskými“. Elektrická lampička slabo osvetľuje prednú časť tejto dlhej, neútulnej miestnosti – chodby. Zadná časť miestnosti sa tratí v tme. Len tam, celkom na konci slabo sa mihá svetielko večnej lampôčky pod svätými obrazmi. Nízke oblôčky sú v úrovni zeme. Vidno z nich len nohy ľuďom, čo prechádzajú po dvore a po záhrade.

To sú byty ženského služobníctva v ústave. Toto je spálňa, tu dievčence spávajú, uchyľujú sa na noc, s výnimkou chyžných, ktoré spávajú hore, pri spálňach ústavných žiačok, a ktoré sú šťastné, že nemusia bývať v nevľúdnej pivnici.

Tu, v pivnici, bývajú aj staré aj mladé slúžky. Všetko sú to „štátne“ slúžky, totižto dievčence „bez rodiny“, ktoré ani nechyrujú o nejakej rodine. Vzali ich zo sirotinca a umiestnili tu celkom mladé, šestnásť-sedemnásťročné. Väčšina z nich strávi celý život medzi stenami tejto štátnej budovy. Mnohé sú už starenky. Prežili tu niekoľko desaťročí, upratovali triedy, spálne ústavných žiačok, byt riaditeľky, inšpektorky, byty triedničiek, vychovávateliek, prijímacie izby, nosili žiačkam obedy a večere, umývali riad, prali bielizeň v práčovni, – slovom, niesli na pleciach všetky ťažké povinnosti chyžných, práčok, umývačiek.

Sú medzi nimi aj dievčence, čo majú na starosti bielizeň a šatnicu, teda dievčence, čo žiačkam šijú bielizeň a prešívajú šaty. Nové šaty pre žiačky objednáva ústav v meste u špeciálnych krajčírov. Tieto dievčence-krajčírky sedia od rána do večera zhrbené nad šitím. Ťažký život majú takéto dievčence. Musia pracovať celé dni ako včely a dostávajú za to celkom nepatrný plat, poldruha – dva ruble na mesiac. Pravda, štát ich zaodieva, obúva, dáva im šaty, bielizeň, obuv, všetko do posledného kúska mydla, ale zato koľko sa napracujú a nalopotia!

Preto len zriedkavo príde niektorá z vlastnej vôle ponúknuť sa do služby v ústave za chyžnú, krajčírku alebo práčku. Z dvadsiatich dievčeniec v ústave je len jedna „slobodná“. A toto „slobodné“ dievča, ktoré prišlo z dediny pred dvoma rokmi, tu nikto nemá rád. Veselá, zábavná, spevavá Steša, s červenou, okrúhlou tvárou a iskrivými očami, vzbudzuje veľkú závisť medzi družkami. Veď akože by jej nezávideli, keď Steša, slobodná ako vták, môže odísť odtiaľto na iné miesto a všetky ostatné musia slúžiť za chlieb a prístrešie, ktoré im štát poskytol v útlom detstve. Musia slúžiť za to niekoľko rokov, ba niektoré tu slúžia až kým nezošedivejú, nezostarnú, nezoslabnú, kým im starobinec neotvorí pohostinné dvere…

Fujavica neprestajne hučí, spieva a hviždí za stenou, zúri hneď hrozne a žalostne, hneď sa zalieva smiechom, hneď zas plačom.

Zrazu v týchto nepravidelných zvukoch, vzbudzujúcich smútok a žiaľ, počuť iné, celkom zvláštne zvuky, ktoré veru nepripomínajú vietor a fujavicu. Odo dverí počuť hlasité a zreteľné: „Ťuk – ťuk – ťuk ..“

– Pán Boh s nami! To zvonku ktosi klope… Čože je to? A tak neskoro, Pane Bože…

A najstaršia zo slúžok, päťdesiattriročná Agafiuška, ktorú žiačky v ústave prezývajú Marfa Richtárka pre panovačný a veliteľský tón, s ťažkým odfukovaním dvíha sa z postele, na ktorej si práve len pred chvíľočkou začala šúchať reumatizmom zmorené nohy.

– Možno je to dozorkyňa, – placho vraví mladučká Akulína, čo prišla sem iba nedávno.

– Hlupaňa! Ako by to mohla byť dozorkyňa? Či dozorkyňa chodí s ulice? – zahriakuje ju aspoň desať družiek.

– Iste telegram, alebo list, – vraví peknučká Duňočka, ktorej nejedna žiačka v ústave závidí bielučké ruky a oslepiteľnú farbu plete, a ktorú staré, šedivé slúžky pohŕdavo prezývajú Duňou-Bielorúčkou, lebo si aj pri najhrubšej robote vie zachrániť prirodzenú krásu.

Žiačky v ústave vravia o Duni-Bielorúčke, že je preoblečená urodzená dáma, ktorú zlá rodina dala do sirotinca, lebo sa chcela zmocniť očakávaného, ohromného dedičstva. Je to iba ich fantázia.

– Veru telegram… Akože. .. Ešte si počkáš… Vari čakáš telegram od čínskeho kráľa, so správou, že si teba, Bielorúčku, chce vziať za ženu? – posmešne, so štipľavo odutými perami povedalo staršie, štyridsaťročné dievča, Kapitoša, inšpektorkina chyžná. Prezývali ju Vyzvedačkou, lebo stále klebetila vedúcim ústavu na všetkých a na každého.

Duňka sa začervenala, ostatné sa rozchichotali.

Medzitým Agafiuška otvorila dvere zo spálne a vyšla na chodbu. V tejto chodbe, celkom v susedstve pivničnej spálne ústavných pomocníc, bol aj zadný vchod do ústavu. Zrazu všetky ovial pramienok zimy. Hvižďanie fujavice a stonanie vetra preniklo až do pivničnej spálne. A pred Martou Richtárkou v temnej škáre dverí vyrástla široká a ťarbavá ženská postava, zakrútená do teplého, ovčieho krátkeho kožucha a vlniaka.

II

– Býva tu Štefanida Ivanova? – spýtala sa oneskorená návštevníčka celkom po dedinsky.

Agafia sa celá striasla prudkým hnevom.

– A čože ty, milá moja, vari si sa zbláznila? Čo ti to len zišlo na um zjaviť sa v štátnej budove takto neskoro v noci? Nedaj Pán Boh, aby teraz prišla dozorkyňa – všetky by si nás dostala do nešťastia. V noci sa nemá chodiť na návštevy, – zahundrala a ľahučko tisla neznámu nazad do dverí.

– Ale, milá moja, veď som neprišla na návštevu. Pusť ma dnu. Musím Steši Ivanovej odovzdať darček z dediny, – zaprosila návštenička.

Pri slove “darček“ nemilostivá Agafia zrazu zmäkla.

– No, poď už teda, keď si prišla, – rozhodla zhovievavo. – Len si to vybav čo najrýchlejšie. Nemáme času zapodievať sa s tebou. Dozorkyňa sa dohrnie, ani sa nenazdáš.

– Hej, Štefanida, Štefa. Vstávaj chytro! Máš tu hosťa z dediny. Ako sa dievka rozospala, ani ju nezobudíš.

Pri týchto slovách Maria Richtárka bezohľadne budila a búchala do chrbta červené, tučné dievča, čo zdravo zaspalo pri vrave a škriepkach družiek.

Steša sa pomaličky zobúdza. Sadá si v posteli a pretiera si rozospaté oči.

– Steška. Dobrý deň, moja drahá… Ako sa máš, moja drahá? A ja som ti z dediny doniesla darček, – počuje Steša známy hlas pri posteli.

Steša vypleštila veľké, sivé, vypuklé oči z prekvapenia. Zrazu poznáva v zababušenej, tučnej postave dávnu známu a krajanku.

– Pankratevna! Dušička! Čože vás takto z čista jasna Pán Boh poslal?

Zoskočila s postele bosými nohami a začala objímať hosťa.

Elektrická lampička svieti kalným svetlom. Postava a tvár Pankratevny sa stráca v temrave. Ale oneskorený hosť jednako nemôže skryť neprirodzenú tučnotu pred pohľadmi dievčeniec. Zdá sa im, že Pankratevna skrýva čosi pod ovčím kožuchom a vlniakom.

Pankratevna sa obrátila k Steši a rozpráva plačlivým, spevavým hlasom a pritom zmätene pokukuje na staré a mladé dievčence, čo sa zhŕkli okolo nich:

– Nuž, Steška moja, stalo sa nešťastie: keď tvoja sestra Agrafena Ivanovna, Boh jej daj slávu večnú, pred polrokom umrela, nevedeli sme, čo si počať s jej dcérkou Glaškou. Vieš, že sú u nás ľudia chudobní… veru často nemajú čo položiť do úst. V každej rodine majú dosť vlastných hladných hrdiel, všetky chcú jesť, a tu, ľaľa, mali by kŕmiť ešte aj cudzie dievčatko… Nuž dozvedeli sme sa, že si tu žiješ ako v raji, že máš od štátu celé zaopatrenie a všetci spoločne sme sa rozhodli, že dievčatko pošleme k tebe. Rob s ním, čo chceš. Živ ho: veď si mu rodina – rodná tetka. Nie je to cudzia krv, ale – svoja. Vezmi si Glašku k sebe, lebo veru nemá sa kam podieť.

Vtedy sa zrazu široký, ovčí kožúšok rozopäl a Pankratevna, odrazu o polovicu chudšia, postavila na dlážku pred očami ohromených obyvateliek pivničného bytu maličké, štvorročné dievčatko so smelými čiernymi očkami a s gombičkovitým noštekom dohora.

– Ach! – vykríkli všetky odrazu, aj preľaknuté, aj prekvapené.

Štvorročné dievčatko v spálni ústavných slúžok štátneho ústavu! Toto bolo naozaj čosi neslýchané.

Ale maličká hriešnica, čo toto všetko zapríčinila, zábavne vypliešťala čierne očká, bez najmenšieho zmätku a strachu si vopchala prst do úst a obzerala si dievčence, ktoré ju tesno obkolesili.

Chvíľočku všetky mlčali. Boli také prekvapené, že nemohli vypovedať ani slova.

Marfa Richtárka ťažko odfukovala a fučala nosom. Posmešnica Kapitoša sa len usmievala a už vopred sa tešila, že to všetko vyrozpráva a že sa neobídu bez škandálu. Hlúpučká Akulína hľadela na dievčatko vypleštenými očami a usmievala sa na celé ústa. Pekná Duňka pohŕdavo stískala pery.

Pred šiestimi mesiacmi Steša horko nariekala nad listom, ktorý dostala z dediny. Bol to veru smutný list. Oznamoval dievčaťu, že mu umrela staršia sestra-vdova a že zanechala sirôtku, malú dcérku. A vtedy Steša napísala prosbu dobrým ľuďom na dedinu, aby prichýlili sirôtku, kým pre ňu dačo nájde. Či list nedošiel, a či dedinčania nemohli splniť jej prosbu, Steša nevedela, ale dievčatko sa zrazu zjavilo v ústave.

Steša, zmätená, ohromená neočakávaným príchodom dievčatka, zdrvená touto nepredvídanou udalosťou, s tvárou bielou ako jej nočný kabátik, s chvejúcimi sa perami zrazu neočakávane si prikľakla na dlážku k dievčatku, objala Glašku a rozplakala sa na celú izbu.

– Bože môj, Otče môj! Nebesá, zem! Otec Nikolaj Zázračný! Anjeli-archanjeli! Serafíni a Cherubíni! Matka Božia, Kráľovná nebeská! Kde sa ja teraz podejem s dievčatkom, kde s ním skloním hlavu? Zničili ste ma! Veď som vás prosila, aby ste dievčatko prichýlili – ale nie, poslali ste mi sem nešťastnú sirôtku…

Vtom sa k náreku a hysterickému plaču Stešinmu neočakávane pripojil plač malej Glašky.

– Á-á-á… – zapišťalo dievčatko. – Ma-a-a-mka, bojím sa… – rozplakalo sa vyčítavo a Steša vzala ho do náručia.

Všetky prítomné pribehli k plačúcim. Niektoré tíšili naľakané dieťa, niektoré prehovárali žiaľom zdrvenú Stešu.

– Veru sa nemáš prečo topiť v slzách, – šepkala Kapitoša a posmešne krivila pery. – Veď nie si „štátna“ ako my; môžeš kedykoľvek odísť odtiaľto a nájsť si miesto. Ktože ťa tu drží?

– Ale ktože ma s deckom vezme do služby? – odpovedala v slzách nešťastná Steša a ešte väčšmi nastrašila aj tak bezútešne plačúce dievčatko.

– Nie, Pankratevna, rob čo chceš, ale Glašu vezmi odtiaľto, – rozhodne povedala Steša o chvíľočku. – Glaška nemôže ostať v ústave. Veď je to celkom nemožné. Dozvie sa pani riaditeľka a hneď ma vyhodí. Vezmi ju so sebou, Pankratevna, vezmi, prosím ťa!

– Čože? Akože? Kde sa s ňou podejem? – povedala Pankratevna namiesto odpovede. – Už si len voľajako poraď!

– Ale, Pankratevna, vezmi si ju aspoň načas. A ja, Bože môj, celý plat dám na ňu, nenechám si ani omrvinky, len si vezmi dievčatko k sebe, počuješ, Pankratevna! Aspoň načas. ..

A Steša si chytro utrela slzy, pozrela vyplakanými očami v tú stranu, kde stála Pankratevna a s ľahkým výkrikom strachu odstúpila nazad. Tam, kde ešte pred chvíľočkou videla krajanku, veru už nebolo nikoho. Pankratevna ani čo by sa prepadla do zeme. Zrejme využila trmu-vrmu a zmizla z pivnice tak chytro a ticho, že nikto nezbadal.

Ani Steša, ani ostatné dievčence sa ešte nestihli spamätať z prekvapenia, keď zrazu do izby ako guľa vletela mladá krajčírka Maša a vyľakaným šepotom povedala priateľkám:

– Ticho, dievčence, ide dozorkyňa!

– Hospodine, to nám ešte chýbalo! – vykĺzlo sa Steši v strachu.

– Dievčatko schovaj! Schovaj dievčatko kamsi, lebo bude kriku vyše hlavy… – náhlili a dovrávali Steši všetky dievčence, staré aj mladé, a s úprimným strachom pokukávali na dvere.

– Glaška, ticho! Lebo tetku zničíš. Vyhodia ti tetu odtiaľto. Prestaň plakať, Glaška… Tu máš kúsok cukru, – prehovárala dievčatko, celá rozochvená z rozčúlenia a objímala a bozkávala mokrú Glašinu tváričku mladá, strachom zbláznená Glašina teta.

– Prestaň plakať, Glašočka, i ja ti dám cukru, – šepkala dievčatku do uška Maria Richtárka, ktorá pribehla k nim.

Čarovné slovíčko cukor hneď účinkovalo. Glaška prestala zúfalo nariekať. Dala sa vziať na ruky. Chytro strhli z nej vatovanú kacabajku, šatôčku, kapce a uložili ju do postele v najvzdialenejšom kúte pivnice.

To všetko spravili za desať-pätnásť sekúnd, a keď sa v pivničnej spálni zjavila dozorkyňa, krajčírka bielizne, chudučká, drobná, vždy rozkričaná a zádrapčivá päťdesiatročná žena – nezbadali jej nezvyčajne pozorné oči nič podozrivého alebo zvláštneho.

Steša si ľahla s dievčatkom do postele a tak ho schúlila k sebe, že prísna dozorkyňa Daria Semionovna, Pijavica, ako ju prezývali, nezbadala ani najmenšieho narušenia poriadku.

Keď Pijavica, ako obyčajne, prešla celou spálňou a odišla, prvá vyskočila z postele Steša, prebehla od postele k posteli Marfy Richtárky, hodila sa pred ňou na kolená a šepkala jej v plači, zalamujúc rukami:

– Agafia Nikolajevna, zastaňte sa ma! Len na vás sa spolieham… Neznivočte ma… Neprezraďte ma riaditeľke, nepovedzte, že mi podhodili dieťa… Veď by ma vyhnali odtiaľto… Aspoň do nedele, aspoň tie dva dni mi dovoľte tu nechať Glašku… V nedeľu sa vypýtam do mesta a poprosím dakoho známeho, aby si ju vzal… Len sa ma zastaňte. Nedajte mi ublížiť. A najmä, poproste Kapitolínu Afanasievnu, aby to neprezradila inšpektorke… Vy všetko môžete, vás všetky poslúchajú… všetky si vás ctia.

Či už Agafiuška ľutovala dievča alebo či sa jej zachcelo dokázať zas a zas obľúbenosť u riaditeľstva ústavu a moc nad dievčencami, ale hneď a zaraz vstala z postele a povedala dievčencom, čo si medzitým už políhali:

– Pravda je, milé moje, hriech by bolo dievčatko vyhodiť na ulicu. Nech tu teda ostane, kým mu Steša nenájde kútik u dobrých ľudí. A my, ak sme dobré kresťanky, musíme chrániť Stešu a ani nemuknúť o dievčatku, aby sa, nedajbože, riaditeľstvo o nej dozvedelo… Kapitoša, to patrí najmä tebe. Drž jazyk za zubami, zdrž sa trošku. Veď ak toto vyľapoceš svojej slečne, znesie Stešu zo sveta. A keď Stešu znivočí, čože si počne dievčatko? Rodná tetka mu je, musí sa oň starať, inak dievčatko umrie hladom… Nebudeme ju dlho schovávať a zatajovať: v nedeľu sa Steša vyberie do mesta a odvedie dievčatko. Teda ide len o dva dni. Nuž teda, Kapitoša, budeš mlčať, či nie? Môžem sa spoľahnúť na teba? – mäkkým, u nej zriedkavým hlasom povedala Agafiuška Kapitoši.

Tenké pery Vyzvedačky sa posmešne stisli. Potmehúdsky zdvihla k nebu bezfarebné oči.

– Boh vie, čo máte do mňa! Čože ma takto nič po nič zahanbujete, Agafia Nikolajevna? Či kto kedy slýchal a vídal, aby som na svojich klebetila? – povedala urazená Kapitoša.

– Nuž, povedzme, aj slýchal, aj vídal, – odpovedala Agafia. – Tebe netreba veľa, aby si narobila klebiet, dušička. Lenže, aby si vedela, ak teraz povieš len slovíčko, bude zle. Veď vari vieš, ako ma pani riaditeľka vyznačuje za príkladnú službu. Teda pohni rozumom: či ti bude na osoh, alebo nie, povadiť sa so mnou, milá moja, – dokončila Agafiuška už celkom inakším hlasom.

A vznešená Richtárka si líhala do postele, ako by sa nič nebolo stalo.

Aj Steša sa vrátila do svojho kútika trošku upokojená, opatrne sa vyzliekla a ľahla si do postele k sestrinej dcérke.

Glaša už spala. Zlaté sníčky krúžili okolo strapatej, pobelavej hlavičky, dievčatko cmukalo tuho červenými ústočkami a usmievalo sa vo sne.

– Spi, dieťatko, spi, nebožiatko, spi, sirôtka moja, – šepkalo mladé dievča a dotklo sa perami spiacej tváričky.

Ale tejto noci Steša dlho nemohla zaspať. Mala plnú hlavu trpkých myšlienok. Ako sneh na hlavu, sypali sa na ňu nové starosti, nové nepríjemnosti a nešťastné dievča napínalo všetky myšlienky, aby našlo východisko z ťažkého postavenia.

Koniec ukážky