Navždy svoji

Ľudmila Voronská III.

L. A. Čarská

Preklad: Mária Klimová

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-8263-174-9 (EPUB)

ISBN 978-80-8263-175-6 (MOBI)

Prvá časť

I

Koniec školského roka.

Boli sme ako bez hlavy. Večer sme všetky šli veľmi neskoro spať, a májový deň so záplavou slnečného svetla našiel nás už na svitaní všetky na nohách.

Obloky spálne boli otvorené dokorán. Nimi sa lialo do izby čerstvé povetrie, zlato slnečných lúčov a spev vtáctva z blízkej záhrady.

Zina Bucharinová, vysoká, okrúhla, s čiernymi kučeravými vlasmi, s veľkými žiarivými očami a počernou tvárou, – volali sme ju ,,Kreolka“ – stála pred zrkadlom a česala si veľkolepý účes. Pomáhala jej Milka Rantová, ktorú sme prezývali „Osa“. Najmenšia zo všetkých žiačok, – Jelena Gorská, naša krásna Čerkeska – rozčesávala si čierne vrkoče a prespevovala si akúsi romancu. Tučná Dodoška Daurská, naivný, veselý smieško, ktorá mávala skoro vždy plné ústa cukríkov, krútila sa okolo mojej postele, kde boli rozložené nové biele šaty, ľahulinké sťa pavučina.

Rozhodli sme sa síce už dávno, že si na slávnosť prepúšťania z ústavu nedáme ušiť nové šaty, lebo sme chceli usporené peniaze venovať chorej pani triednej učiteľke, slečne Fürstovej, aby sa mohla ísť liečiť do nejakého kúpeľného miesta. No dobrí rodičia nám nielen ochotne darovali peniaze pre obľúbenú slečnu učiteľku, ale nám aj dali ušiť typické biele slávnostné šaty, aké od nepamäti mávali žiačky, keď odchádzali z ústavu.

Moje šaty boli zázrakom umenia a krásy. Všetky priateľky ich vychvaľovali, boli celé očarené vkusom mojej dobrej macochy, veď ho už poznali aj pri iných darčekoch, ktoré mi tak často na potešenie posielala do ústavu.

Oľga Jelecká, vysoká tmavovlasá, rojčivá, ktorú sme pre krásnu, pružnú postavu volali ,,Lotos“, bola najväčšmi rozčúlená zo všetkých.

Ale veru aj celkom vážne dievčence, najlepšie žiačky našej triedy, ,,profesorka“ Žeňa Butusinová a Viera Debická, ako aj vážna ,,matróna“ Starevská a veselé, šibalské sestričky Pantarové – Liza a Žeňa – spolu so všetečnou Máriou Masalskou – „mladuchou z Kijeva“, (bola naozaj mladuchou, mala snúbenca) – obstupovali moju posteľ a vychvaľovali o milých päť podarené šaty.

„Ľudka... Vranka... Ľudka naša! Ukáž nám aj klobúk!“ prosila Ukrajinka Mária.

Aj môj nový klobúk dráždil zvedavosť dievčeniec. Večer mi ho matka doniesla so šatami. Len čo som ho zazrela, vykríkla som prekvapená. Klobúk bol veľmi prostý, ale práve tým až dojemne krásny! Čo si len myslel dobrý otec, ktorý vraj, ako povedala matka, nebol spokojný,, keď ho videl a povedal:

„To má byť klobúk pre mladé dievča? Nechápem!“

Boli by ho chceli vymeniť, ale za živý svet som nedovolila!

„Ach nie, nie! Nedám si ho! Nechám si ho! Je taký utešený, taký vkusný, taký čarovný!“ modlikala som. Matka, pravdaže, privolila.

A teraz sa naťahovali k tajomnej škatuli nielen ruky Márie Masalskej, ale aj útlučká postava Rantovej, okrúhla, ružová tvár Dodoškina, cudzokrajný profil Jelôčky Jeleckej s črtami indickej princeznej, chutnučká tvárička Gordskej a Ziny Bucharinovej, vysoko vyčesanej, pohľady sestričiek Pantarových, v ktorých sa chvela zvedavosť, a rozosmiata, výrazná tvár mojej dobrej priateľky Simy Jelskej, najväčšej všetečnice, ale pritom vari najúprimnejšej a najotvorenejšej dušičky zo všetkých 275 žiačok ústavu.

„Rýchlo! Rýchlo! Chochluška, otvor škatuľu!“ bolo počuť zo všetkých strán netrpezlivé hlasy.

„Deti moje, nerobte z dôstojnej spálne výkladný jarmok!“ kričala so živou komikou v hlase Sima Jelská, prekrikujúc zvučným altom ostatné hlasy.

„Bomba na obzore!“ vykríkla drobunká Kaťa Makarová, ktorá sa s vystrašenou tvárou zjavila na prahu.

„Zachráň sa, kto môžeš!“ vyzývala nás Dodoška a pratala sa pod posteľ.

„Dostaneme, že sme vstali pred cenganím“, šeptala ktorási bojazlivo.

„Ale ste len hlúpe! Veď dnes odchádzame z ústavu!“ kričala som z celej sily. „O päť, o šesť hodín sme slobodné ako vtáčence a nijaká „Bomba“ na svete nám nesmie ublížiť!“

„Tie už nebudú inakšie!“ pokrčila Sima plecami. „Budú sa báť učiteliek až do hrobu tmavého.“

„Pravdaže, dnes nám už nikto nesmie rozkázať!“ Sima sa hrdo usmievala a dívala sa celkom pokojne do zrkadla.

„Ach, dušička, teba celkom iste pošlú pod vodovod, aby ti rozmočili ten vežovitý účes!“ vykríkla Žeňa Pantarová, ktorú sme volali „Drobček“, lebo bola veľmi maličká.

„Panna Eugénia, nezáviď a dožič iným, čo im Boh nadelil!“ obrátila sa k nej kazateľským tónom Sima čiže „Levica“, ako sme volali túto priamu a smelú sedemnásťročnú stonohu.

„A naozaj už nie sme deti!“ povedala zamyslená Čerkeska. Stála pri obloku a dívala sa do belasého obzoru. „Na poludnie budeme slobodnými občiankami, a teraz sa bojíme ‚Bomby‘!“

Priezračná, bledá tvár Milky Rantovej sa pokryla hustými vráskami a všetky sme v nej poznali podarenú karikatúru tváre našej najprísnejšej prenasledovateľky, inšpektorky, vráskavej ako pečené jalbĺčko. Milka sa nahla vopred, nadvihla pravé plece, trhala retiazku s krížikom, ktorú vytiahla spod zásterky a kričala sipľavým hlasom:

„Zase vy najstaršie! Prestaňte už! Máte byť ozdobou ústavu a vyčíňate ako chlapčiská, ako zbojníci! Áno, ste najhoršie zo všetkých!“

„Cha, cha, cha! Ako živá! Ako ona!“ smiali sme sa všetky.

Malá, chorľavá Rantová vedela naozaj skvele a presne napodobniť inšpektorkinu postavu, tón a spôsob reči, takže sme ju videli pred sebou ako živú.

Chvíľku sme nemohli vypovedať ani slovíčka, tak sme sa smiali. Potom vykríkla Makarová:

„Ide, dámy! ‚Bomba‘ ide!“

„Nestraš nás, Katka! Cigániš!“ kričala Sima v smiechu.

„Boh mi je svedok, že je to pravda!“ hájila sa Makarová.

„Nech len príde! Rada ju zasa raz uvidím. Dnes ju ľúbim!“ priznávala som sa nahlas. Áno, dnes ju veru ľúbim! Ľúbim aj lampára Kuzmu, aj kuchára, dnes ľúbim celý svet, lebo sa teším z prvého slobodného dňa, teším sa, že je život krásny, nebo belasé, slnce ako zlaté more a že mám dušu plnú piesní bez slov... Áno, ľúbim ju a blčím túžbou vybozkávať jej vráskavú tvár...“

Pokročila som vopred a pokračovala som:

„Pusťte ju dnu, drahé priateľky. Chcem ju vidieť a vybozkávať jej milú tvár.“

„Ľudka, čo to vravíš? Zbláznila si sa?!“ vyvrávali mi priateľky.

Nemohla som odpovedať, lebo Márii sa medzitým podarilo otvoriť klobúkovú škatuľu a vybrať z nej klobúk. Teraz volala s pátosom:

„Dívajte sa, dámy moje, klobúk!“

Biely, vzdušný, z azúrovej, striebornej slamy, zošitej v podobe polkorunky, nad ktorou sa dvíhali dve krídla, čierne ako noc.

„Aká nádhera!“ kričali dievčence.

„Veniec poetke!“ povedala tíško Čerkeska, hľadiac na mňa pohľadom, plným oddanosti a lásky.

Začervenala som sa ako mak.

Prečo len teraz pripomína, že píšem neobratné verše?

„Čerkeska, nezaliečaj sa našej Vranke! Vidíš, že aj tak dvíha hlavu vyše nás všetkých!“ smiala sa Sima.

„Čerkeska má pravdu,“ odvrávala im Kreolka nízkym, hrdelným hlasom. „Navrhujem, aby sme touto kniežacou tiarou ovenčili ostrihanú hlavu našej milej Vranky, začo nám ona vzletne a vtipne zareční.“

„Prijímame! Prijímame!“ ozývalo sa zo všetkých strán.

Zasa som sa začervenala, a aby som čo najchytrejšie vybŕdla z chúlostivej situácie, dala som si klobúk na hlavu, ani nezbadajúc, že som si ho dala naopak a že sa mi čierne perá kolembali nad čelom a nie nad tylom. Vyskočila som na stoličku, podoprela som si boky a začala som:

„Drahé priateľky! Sťa slobodné vtáčence rozletíme sa dnes do všetkých končín veľkej vlasti, ba po celej zemeguli... A Pán Boh vie, či sa ešte kedy stretneme! Mnohé z nás, možno, dosiahnu vysoké postavenie, budú známe a slávne... Niektoré budú veľmi bohaté...“

„Dodoška si zariadi vlastnú cukráreň. To viem tak isto, ako že rada hryzká čokoládu,“ pretrhla ma Sima komickou poznámkou.

Niektoré sa rozosmiali, iné ju okríkli:

Čuš! Nech ďalej reční Vranka!“

„Drahé priateľky, o päť, o šesť hodín my všetky, Levice, Kreolky, Drobuľky, Čerkesky, Mušky, Šušky, Lotosy, Dodošky a tak ďalej, prestaneme byť tým, čím sme boli dosiaľ, pred nami sa otvorí ohromná brána života. Touto bránou prejdeme hrdé, mocné, svieže a mladé do šíreho sveta. Boh vie, čo nás čaká za tým neznámym prahom. Len buďme smelé, zachovajme si oduševnenie, chuť do práce, nebojme sa prekážok a bojov, cez ktoré musí prejsť každá z nás... Možno nejedna z nás, čo by si aj zaslúžila mnoho, mnoho šťastia, radosti a blaženosti, nájde v živote len tŕnie a pichliače... Možno nejedna z nás stratí v ťažkom zápase energiu a silu... A v tých ťažkých chvíľach, priateľky drahé, rozpomenieme sa na toto krásne, dojemné ráno, na tieto vlny májového povetria, na toto zlaté slnečné more, na dnešnú slávnosť mladých dievčat, rozpínajúcich krídla na vytúžený let do slobody, a povzbudíme, posilníme sa vedomím, že každá z nás má v rôznych kútoch šíreho sveta tridsaťdeväť sestier, ktoré všetky sú ochotné na prvé zavolanie poskytnúť útechu, prispieť povzbudením a pomocou. Rozumiete, drahé sestry? Nežiadam odpoveď. Viem, že všetky cítite ako ja,“ skončila som dojatá.

Chvíľu bolo v spálni úplne ticho. Dievčence stáli so zatajeným dychom. Mne spadol z hlavy klobúk, ktorý pred chvíľkou všetky tak očaril. Ani nezbadali, že leží v prachu na dlážke. Boli pohrúžené do vlastných myšlienok, ktoré sa im rojili v hlave práve tak ako mne.

„Kto vie, čo nás čaká za ústavným prahom? V ústave sme prežili sedem rokov, sedem šťastných, bezstarostných rokov, i keď sa sem-tam vyskytla mrzutosť a nepríjemnosť... Skončili sa nám dievčenské roky, vstupujeme do života...

Predo mnou slncom zaliaty priestor... Oceán neba bez brehov... Nie je práve také nekonečné, také bez bezpečnej opory aj more života, na ktoré spúšťame prvý raz svoje útle loďky? Akú plavbu bude mať tridsaťdeväť mladých dievčeniec, ktoré si ľúbim a milujem ako vlastné sestry? Nečíha na nejednu z nás neľútostný, zákerný dravec – osud? Cítim, že sa mi zviera srdce, cítim bolesť, že sa musím rozlúčiť s priateľkami už dnes, o niekoľko hodín, hneď... Oko mi zrosila slza...“

„Výborne si rečnila. Ale načo privolávať slzavé údolie?“ začula som celkom pri uchu energický hlas Simin. ,,A dnes je to ani nie vhodné.“

„Pravda je, Sima, pravda! Musíme vstúpiť do života ako smelé bojovnice a nie ako bábiky!“ prisvedčila som jej v duchu a snažila som sa potlačiť slzy.

„Ľudka, Vranka, z duše si nám vravela... Šíry svet... život, zápas... búrky a nešťastia... Na všetko budeme prichystané, budeme sa vzájomne spomínať ako sestry, budeme sa ľúbiť vrúcne a srdečne. Áno! A keď nám bude smutno, vieme, kde hľadať potešenie a pomoc!“

Mnohé plakali a opakovali v plači: ,,Sestry. .. sestry...“ Iné sa uzhovorili, že si budú písať a vymieňali si adresy...

,, ‚Bomba‘ za dverami! Ale tentoraz naozaj!“ prekričala Sima vravu ostatných dievčeniec.

“Beda nám!“ dodala posmešne a roztiahla ruky.

Naozaj, na prahu zastala maličká, zhrbená postava inšpektorky, slečny Jefrosjevovej s krivými bokmi...

„Zas ste ako kofy na trhu?“ kričala sipľavým hlasom a vráskavá tvár sa jej stiahla do ešte hustejších vrások. ,,Najstaršie žiačky a vystrájajú takýto hurhaj! Prestanete? Ako si len oddýchnem, keď budete preč, zbojníčky!“

Toto priprudké vystúpenie bolo v ostrom kontraste s našou náladou! Dodoška zvýskla a hodila sa na posteľ. Sima sa striasla a hľadela na inšpektorku zlostnými očami. Zina Bucharinová si zakryla veľkolepý účes nočným čepcom, ktorý si uviazala pod bradu.

„A čože vy? Ste vari Holanďanka?“ sipela slečna Jefrosjevová, keď ju zbadala.

„Nie, som z Jeruzalema, s nevinnou tvárou odpovedala Kreolka, veď jej otec bol naozaj donedávna konzulom v Palestíne.

„Načo máte teda ten holandský čepiec?“

Tenkými prstami strhla z kučeravej hlavy nešťastný čepiec.

„Čože?! Zas akési baranie rohy! Zas takú šušku! Hneď choďte a rozpleťte si to strašidlo!“

„Neviete slečna Jefrosjevová, že dnes, vďaka Bohu, vystupujeme z ústavu?“ ozvala sa s postele Dodoška, vykukujúc spod podušky.

„Daurská, vstaňte!“ vyzvala ju inšpektorka lakonicky.

„Vidíš, aká je! A chcela si ju bozkávať!“ šeptala Sima, zdržiavajúc výbuch smiechu.

„A predsa ju bozkám!“ povedala som zaťato. Zlý duch ma tak ovládol, že som nemohla odolať jeho vábeniu a musela som vykonať, čo som si umienila, nech sa potom už stane, čo chce. Poobzerala som si vyzývavým pohľadom všetky priateľky. Pri mnohých som zbadala strach z toho, čo malo nasledovať...

„Ľudka, dušička, nerob to!“ šeptala mi Čerkeska.

Ale mňa už nič nemohlo zadržať. Vo chvíľke som stála pred inšpektorkou.

„Slečna Jefrosjevová,“ oslovila som ju veselým hlasom. „Dovoľte mi, aby som vás bozkala na rozlúčku.“

„Čo?! Čo to vravíte?“

Zbledla. Ešte aj konček nosa jej zbledol ako krieda. Ale už o chvíľku jej sčervenala vráskavá tvár, bola celá ako v ohni. Malé, úzke oči sa zlostne na mňa dívali. Rukou trhla retiazku hodiniek ako obyčajne.

„To už dokážete len vy najstaršie... Len a len hlúposti... Kým ste tu, kazíte dobré meno...“

Pozrela na nás zlostným pohľadom a obrátila sa k nám chrbtom. Buchla dverami a rýchlo sa stratila v chodbe.

„Nepodarilo sa!“ povedala som a sadla som si na posteľ k rozchichotanej Dodoške.

II

V kaplnke

Ako slávnostne a milo vyzerá naša ústavná kaplnka! Zo skleníka povynášali tropické rastliny a rozostavili ich v kaplnke. Predošlý večer sme skrášlili girlandami zo sviežich kvetov všetky obrazy na ikonostase. Nespočetné množstvo sviec a lámp žiari teraz v jasnom svetle májového rána.

Uprostred kaplnky na vyvýšenom mieste stoji pani riaditeľka. Okolo nej je skupina učiteľov v tmavobelasých šatách. Zišli sa všetci: krásny profesor literatúry, Čudický, s postavou a výrazom ruského bojara, ktorý nám tak božsky čítal Lermontova; rozvážny a prísny historik Šturlo; malý, ako živé striebro pohyblivý prírodopisec, ktorý nás tak zasypával pätorkami; za ním štíhly matematik Zinzerín, ,,Apollo Belvedérsky,“ ktorého zbožňovalo mnoho sŕdc v ústave; otcovsky láskavý staručký Francúz, atď. Napravo od pani riaditeľky stáli čestní členovia kuratória v zlatom žiariacich uniformách, vľavo inšpektor, inšpektorka, mnoho učiteliek a mnoho pozvaných hostí.

Naša pani riaditeľka budila živú pozornosť všetkých prítomných. V poslednom čase nevládala chodiť, podopierala sa teda o paličku. Ale jej majestátna, vysoká postava a výrazná tvár zaujali každého. Z jej bledoružovej, čistej pleti nikto by nevyčítal riaditeľkin vysoký vek. Mladý oheň tmavobelasých očí ostro sa odrážal od strieborných šedín účesu.

„Katarína Veľká! Podivná podoba!“ šeptal ktosi.

Medzi obecenstvom som zazrela aj svojich najdrahších: otecka v parádnom plukovníckom obleku, matku v skvostných hodvábnych šatách a malé chlápä v námorníckych šatočkách – jedného zo svojich bračekov.

Aké pekné od nich, že prišli! Aká som rada!

Speváci dnes spievali neobyčajne krásne. Dojemne a slávnostne znel hlas otca Vasilija pod chrámovou klenbou.

Malá okrúhlučká slečna Eliza v belasých hodvábnych šatách, ktorá zastupovala chorú triednu učiteľku, obzerala si nás radostnými pohľadmi.

Stálo nás tam štyridsať, celkom bielych, uprostred kostola. Vštepovali sme si do sŕdc dojmy významného dňa a srdcia nám búchali. Cítili sme, že dnes posledný raz sme pospolu všetky, čo sme sa spriatelili za sedem rokov. Kedy sa zasa zídeme? Sotva skôr, ako sa nám rozbijú najkrajšie nádeje o skaliská skutočnosti a drsného života...

V kostole bolo dusno z myšlienok, ktoré sa naháňali a aj z vône kvetov. Moja susedka zprava, Jelôčka-Lotos, odrazu zbledla a oprela sa rukou o stoličku. Nemala v očiach ani iskierky, v zblednutých perách ani kvapôčky krvi.

„Napite sa vody,“ pošepla jej slečna Ela, zakrývajúc ju pred zvedavými pohľadmi.

„Báťuška bude kázať,“ pošepla mi Sima. ,,Nezdá sa ti, Vranka, že je tu dnes ako pri spovedi na Bielu sobotu?“

„Veď dnes naozaj prijmeme požehnanie na celý život,“ povedala za nami Čerkeska, ktorá začula poznámku.

„Sima,“ nahla som sa k priateľke, chytila som ju za ruku a stískala som jej prsty. „Sima, budeme sa vídať často, aspoň každý rok. Počuješ? Sľúb mi to! Hej?“

Sima si zakryla tvár pelerínkou a vystrúhala mi, ako obyčajne, posmešnú tvár.

„Napodiv, že som sa ti za tých sedem rokov ešte nezunovala!“ pošepla.

Ale belasý plamienok v jej oku vravel inšie...

„Psst, pšššt...“ napomenula nás slečna Ela, „nerozprávajte sa!“

„Poslední spasitelia ústavného učenia!“ šepla za nami Zina Bucharinová s komickým vzdychom. „Zaznačte si ich do notesa!“

Neviem, čo cítili ostatné žiačky, ale mne bolo smutno. Ľutovala som, že už nebudem chodievať do tejto skromnej svätyne s bielymi stenami, kde som toľko ráz kľačiavala pred skúškami, prosiac všetkých svätých a svätice, aby ma neopúšťali v ťažkých chvíľach. Nerada som sa lúčila s priateľkami, nerada som opúšťala riaditeľku, čo aj prísnu, ale starajúcu sa o nás s materinskou oddanosťou. Ľúto mi bolo, že posledný raz vidím slečnu Elzu, prchkú a výbušnú, ale dobrú ako decko...

Otec Vasilij sa už kázňou prihováral nám.

„Pán Boh vie, čo vás čaká za stenami nášho ústavu, milé deti,“ hrmel mu hlas, obyčajne tichý a pokojný. „Sedem rokov sme sa usilovali vštepiť vám do sŕdc lásku k Najvyššiemu, k dobru, kráse a k práci. Teraz, v poslednej chvíľke pred vaším odchodom vám môžem poradiť z najvrúcnejšieho srdca, aby ste v každej chvíli, v radosti aj v bolesti, v búrlivom kolembaní temných vĺn životného mora a na krásnej, tichej plavbe po jeho hladine pamätali na, Toho, kto posiela človeku skúšky aj radosť, na Toho, kto je náš prvý a najvyšší ochranca v životnej púti. Nikdy nezabudnite na Neho. Uchýľte sa k Nemu s modlitbou. Buďte láskavé, deti moje, nemyslite len na seba, ale aj na tých, čo žijú v biede a potrebujú pomoc. Kam len vykročíte, rozsievajte radosť, pokoj a šťastie... Mnohé z vás si vyvolia povolanie učiteľské. Nech teda plnia svoju úlohu dôstojne, čestne a s oduševnením. Vychovávajte deti tak, aby z nich boli dobrí a čestní ľudia. Dobré semä nájde úrodnú pôdu v detskej duši a narastie z neho prospech celému ľudstvu a vám radosť...“

Počúvali sme dojaté. Nejednej sa zaligotala slza v oku. Aj pozvaní hostia boli rozčúlení. Mali sme rozžiarené tváre. Zdalo sa, ako by nám v hrudiach bolo čosi rástlo, mocnelo, poháňalo k činom, veľkým skutkom. Vlhké oči a oduševnený výraz tvári svedčili, že každá z nás je odhodlaná obetovať všetko za dobro iných.

Sklenou chrámovou kopulou presvitalo belasé nebo. Zlaté prúdy slnečného svetla sa nám liali rovno na hlavy. Kovové rámy svätých obrazov žiarili. A náš vysoký, chudý kňaz s poblednutou, oduševnenou tvárou pokračoval zápalisto v reči o láske k všetkým ľuďom, o kráse ctnosti, o sebazaprení a o životných úlohách...

Len nejasne sa pamätám, ako sme potom šli bozkávať kríž, ako nás kropili svätenou vodou, pri zvukoch velebného chorálu ,,Mnohé roky“.

Koniec detskej rozprávky, koniec prvej prípravy do života a skutočný život, neúprosný a náročný, ohlasoval sa nám nekonečným množstvom svojich práv! A štyridsať mladých dievčeniec stálo na prahu tohto života... Ako vyzbrojené? S akými nádejami?

Rozčúlené, v sviatočnej nálade šli sme potom do slávnostnej dvorany. Pred nami kráčali širokým schodiskom ostatné triedy, celý ústav. Keď sme vchádzali do dvorany, zazneli veselé akordy slávnostného pochodu, ktoré vyvábilo z nástroja osem najlepších klaviristiek z našej triedy.

Uprostred dvorany bol ohromný, hrubý pokrovec pred dlhým stolom, za ktorým sedelo celé predsedníctvo ústavu, zástupcovia úradov, učiteľský zbor a báťuška. V úzadí boli pozvaní hostia, páni a dámy. Ťažko som medzi nimi rozoznala otecka, matku a bračeka Paľka.

Na stole, obtiahnutom červeným súknom, boli rozložené knihy, Evanjeliá a modlitby, ktoré nám mali rozdávať, a vysvedčenia.

Staručký, usmievavý inšpektor vstal, a čítal mená šťastných žiačok, čo dostali medaily.

„Debická... Butusinová... Starevská…

Oči všetkých prítomných sa obracali na ne.

Prvá z našich družiek bolo podivné dievča. Viera Debická mala smelé oči, ktoré dodávali jej tvári bezočivý výraz. Každému, kto ju videl, sa zdalo, že dievčatko je strašná šibalka, že len hrá vzornú žiačku, ale že myslí len a len na nové a nové žarty a šibalstvá. Pri stole sa hlboko poklonila, presne tak, ako sme sa to dlhé roky učili, prijala z inšpektorových rúk vysvedčenie, (medaily dostali vyznačené dievčence už predtým od protektorky ústavu), zasa sa poklonila a so sklopenými očami vrátila sa na miesto.

Po nej vyvolali Butusinovú, Starevskú a všetky vyznačené žiačky. Potom vyvolávali ostatné v abecednom poriadku.

S rozbúchaným srdcom som čakala, kým príde rad na mňa. Stá očí sa upieralo na každú z nás, keď kráčala od skupiny k stolu, ktorý sa nám zdal veľmi, veľmi ďaleko.

Zrazu som začula pri uchu výstražný šepot Márie Masalskej:

„Ľudka... Vranka... pozri, prosím ťa! Šturlovi idú oči vypadnúť...

„Naozaj, ‚história‘ vyvaľuje oči ako mesiac,“ smiala sa Sima, dívajúc sa na prísneho učiteľa všeobecných ruských dejín. „Len si ich vypliešťaj! Teraz sa ťa už nebojíme, už si na nás prikrátky! O hodinu budeme si veselo prespevovať na slobode.“

„Ach, dušičky, bojím sa. Ja ta nepôjdem!“ ticho bedákala Daurská. „Nemôžem si ísť po vysvedčenie. Vezmem si ho neskoršie. Nezniesla by som jeho pohľad. Páli ako oheň, smrteľne!“

„Slečna Jelecká,“ volal inšpektor.

Jelka celkom pokojne prešla dvoranou, vzala si vysvedčenie, graciózne sa poklonila a vracala sa na miesto.

„Slečna Daurská.“

„Nepôjdem,“ šeptala Dodoška celá zúfalá. „Nemôžem za to, keby ma zabili, nepôjdem!“

„Čo to vyčíňaš, Daurská? To nesmieš! Choď, neboj sa!“ povzbudzovali sme ju.

„Ach, aké len vypliešťa okále! Bože môj!“

Historik upieral velikánske, ako by sklené očiská kamsi vopred. Zdalo sa, že na nič nemyslí, že apoštolovi vedy je tento obrad malicherný a únavný, veď je zvyknutý lietať od rána do večera po hodinách. A my, zvyknuté triasť sa pred prísnym a neúprosným učiteľom, videli sme v jeho pohľade aj teraz čosi nedobrého, strašného...

„Slečna Daurská!“ opakoval inšpektor zvýšeným hlasom a prekvapeno si nás obzeral spod zdvihnutých obŕv.

„Nepôjdem! Nie! Keby som šla, spadla by som uprostred dvorany. Verte mi, viem, že vám spravím hanbu, ale nemôžem!“ šeptala ešte prestrašenejšia.

„Dodoška, choď, urob to kvôli nám!“

Za červeným stolom nastal akýsi nepokoj. Kde sa podela žiačka, keď ju tak dlho máme volajú?

Prosili sme Daurskú so zloženými rukami.

„Choď, Dodoška, len choď, nič sa ti nestane!“ dodávali sme jej smelosti.

Konečne poslúchla a pohla sa.

„Umriem, uvidíte, že umriem,“ šeptala keď vykročila z našej skupiny červená ako rak.

Šturlo sa ani nepohol, ten sa uprene díval vždy na jedno miesto. Dodoška sa blížila k stolu kolembavým krokom. Vtom... ach!

Protivný okraj koberca! Prečo bol práve na tom mieste, kde zabudla primerane zdvihnúť nohu? Dodoška poskočila ako pardál, nikto by nebol čakal taký skok od jej okrúhlej, ťarbavej postavičky, a s tichým výkrikom spadla na ruky rovno pod nohy pokojne stojaceho profesora Šturla. Čestný protektor ústavu vstal s kresla. Za ním vstali všetci učitelia. Štíhly, nesmelý Zinzerín a Čudický sa ponáhľali dievčaťu na pomoc.

Mnohé z nás sa nezdržali smiechu.

Neborka Dodoška sa rozplakala.

„Protivný Šturlo! Veď som vám to povedala!“ šeptala fikajúc, keď sa k nám vrátila.

„Čuš, Dodoška. Čo ťa teraz po jednej sinke, keď už vystupuješ z ústavu, kde sme sa morili sedem rokov!“ zafilozofovala si Sima.

„Ale aká hanba!“

No nikto ju už nepočúval. Tíško a slávnostne niesli sa nám z úst dojímavé zvuky kantáty na rozlúčku. Spievali sme posledný pozdrav týmto stenám, týmto ľuďom, priateľka priateľke. Krásnymi tónmi ťahavej kantáty lúčili sme sa so všetkým, čo bolo okolo nás a v čom sme žili sedem rokov. „Posledný raz podáš ruku – dlhá cesta pred nami...“ spieval zbor, ktorého mladé hlasy prerušovalo fikanie.

Aj pani riaditeľka si utierala oči batistovou šatôčkou a plné plecia sa jej chveli. Aj medzi hosťami mnohé dámy plakali. Nahlas nariekala mamička Jeleckej – biedna starenka – opierajúc si hlavu o plece staršej dcéry. Aj mojej dobrej mamičke sa ligotali oči.

Čosi ma šteklilo v hrdle. Ach, keby som mohla ešte aspoň deň, len ešte jeden deň ostať s týmito milými, spievajúcimi dievčatami!

Spev zatíchol. Pani riaditeľka, protektori a učitelia pristúpili k nám, lúčili sa s nami a pani riaditeľka každú vrúcne bozkala. Slzy sa nám miešali. Pani riaditeľka už nebola tou bývalou prísnou predstavenou, ale skôr láskavou, nežnou matkou.

„Keď niektorú z vás bude niečo trápiť, napíšte mi, zdôverte sa mi so svojou bolesťou. Počujete, milé moje? Uchýľte sa vždy rovno sem, pod krídla starej šomravej ženy. Prijme vás vždy rada a vrúcne si vás pritúli na srdce,“ šeptala pani riaditeľka v plači.

Aj my sme ťažko zdržiavali plač. Učitelia nám podávali ruky. Čudický mi dlho stískal ruku krásnou rukou s bielymi, starostlivo pestovanými nechtami.

„Slečna Voronská, dbajte, aby ste nezakopali do zeme hrivnu, ktorú vám zveril Pán Boh.“

Narážal na to, že som písala zlú prózu a ešte horšie verše.

„Z iskričky, ktorá vo vás žiari, môže sa rozblčať jagavý plameň,“ poúčal ma ešte aj teraz.

„Ale vy, milá umelkyňa,“ oslovil Zinu Bucharinovú učiteľ kreslenia, vysoký starec, biely ako breza, „nezabúdajte na svoj talent a nezanedbávajte ho!“

„Slečna Daurská,“ zažartoval Šturlo,“ zapamätajte si, že kresťanstvo prišlo k nám roku 988.“

„Ešte ste sa ma dosť nenatrápili!“ hodila rukou Dodoška. „Pre vás som sa potkla a spadla. Dívali ste sa na mňa, ako by ste ma boli chceli zjesť.“

Tieto bezočivé slová neušli ušiam číhavej inšpektorky. Bolo na nej vidno, ako rada by bola pokarhala opovážlivé dievčatko. Ale uvedomila si, že už nad nami nemá moci, teda si odľahčila aspoň tým, že prudšie trhla retiazkou na hodinkách. Potom nám povedala:

„Vidíte, dočkali ste sa! Ale zapamätajte si všetko, čo sme vás tu naučili! Najmä dbajte, aby ste sa vždy pekne a šľachetne správali!“

„Zbohom, pán Zinzerín!“ oslovila Kreolka pekného matematika. „Ani neviete, že som vás celých päť rokov verne a oddane zbožňovala!“

Profesor sa začervenal ako slečinka, usmial sa hanblivo a nevedel, čo odpovedať.

Vyslobodil ho hlas riaditeľkin:

„Teda, deti, zbohom! Choďte sa prezliecť, aby rodičia a známi dlho nečakali.“

Naozaj som to ja: vysoké, štíhle dievča s jemne kučeravými vlasmi, ako som sa videla v zrkadle? Biely hodváb ľahko prilieha na telo. Klobúk zo striebristej slamy s veľkými, čiernymi krídlami dobre mi pristal k pleti aj k šatám. Tmavé oči sa dívali dychtivo a túžobne v ústrety novému životu. Líca som mala červené a ústa sa mi usmievali hneď veselosťou a hneď zasa smútkom.

Uprostred izby, kde sme navždy odložili ústavné šaty a obliekli sa do vlastných, nových šiat, stálo vysoké, štíhle dievča peknej postavy s hrubými, čiernymi vrkočmi, padajúcimi dolu chrbtom.

„Čerkeska! Bože môj, aká si len krásna!“

Tak vykríkla mladšia Pantarová, Drobček, celá očarená Čerkeskiným vábnym zjavom.

„Mária z Puškinovej ‚Poltavy‘!“

„Nie, skôr Lermontovská ‚Tamara‘!“

„Ach, márne sa namáhate hľadať v literatúre. Takej krásavice nebolo a nikdy nebude na svete!“ ozval sa ktosi v úzadí.

Na krásnej tvári Jeleny Gordskej – Čerkesky – zjavila sa ľahká červenosť. Zdalo sa, že krása jej je akosi na ťarchu. V čiernych, orientálnych očiach sa jej zaiskrilo.

„Ľudka, dušička drahá!“ zavolala ma po chvíli a odvádzala ma trochu nabok, k obloku. „Tebe sa, drahá Ľudka, smiem priznať, ty sa mi nevysmeješ: Ľúbila som ťa vrúcne za všetky tie roky, ľúbila som ťa väčšmi ako ostatné priateľky a obetovala by som všetku svoju krásu, keby som sa nemusela rozlúčiť s tebou.“

Bola som dojatá, rozčúlená. Toto dobré, tiché dievčatko mi bolo také oddané a ja pre večné hlúposti a zábavy som jej lásku ani nezbadala...

Mlčky sme sa objímali a bozkávali ako sestry.

„Dojemná idyla!“ smiala sa nám Sima, ktorá prišla do izby v prostých bielych šatách, v klobúku, ktorý už mala nakrivo.

„Zbohom, Vranka,“ povedala mi proste. „Daj zbohom družke, s ktorou si prežila toľko slávnych a veselých dní. Teraz je už koniec. Pán Osud nás rozpráši napravo a naľavo, do všetkých kútov sveta. Nesmieme si vyberať, taký je už život. Ale nikdy nebudem môcť na teba zabudnúť,“ dodala úprimne, no hneď dupla nohou a zakričala mi do tváre:

„Čo sa tak dívaš? Veď vari len nečakáš, že sa zbojníčka Sima rozplače? To nikto nikdy neuvidí!“

Ale vlhké oči a rozpálená tvár prezradili, že ani ,,zbojníčka“ nie je bez citu.

„Lotos, Jelôčka! Prídeš k nám na leto?“ obrátila som sa na Jeleckú, ktorá stála pred zrkadlom a namáhala sa upraviť si kovovo čierne vlasy do akéhosi exotického účesu.

„Ďakujem ti, Vranka, ale toho roku nebudem môcť. Mamička by ma nepustila. Starne, chuderka, a bola by nešťastná, keby som ju nechala samu... Pôjdem s ňou k strýcovi na dedinu a v zime sa vrátime do Petrohradu. Tu sa potom možno zavše stretneme.“

„Škoda, Jelôčka, škoda?“

Bolo mi naozaj ľúto, že nemôže využiť pozvanie mojich rodičov a stráviť u nás leto. Iste by jej mystické rojčenie a chorobné myšlienky vyfučali z hlavy, keby žila v spokojnej rodine, kde sú malé deti a kde všetko dýcha normálnou spokojnosťou šťastných ľudí.

Rodičia pozvali k nám na leto aj Dodošku Daurskú. Ale už pred dvoma dňami prišla po ňu tetka a čakala, kým ju prepustia z ústavu, lebo si ju chcela odviezť na celé prázdniny.

„Ľudka, kde je Veľký Ján?

Maličká Rantová, ktorá sa celkom strácala v bielych šatách a bola ešte menšia a subtílnejšia ako inokedy, zahľadela sa na mňa veľkými očami.

„Vidíš, Ľudka, oklamal ťa. Veľmi dobre som si všimla,, že nebol vo dvorane medzi hosťami.“

„Nie, nie!“ odporovala som horlivo. ,,Veľký Ján ma nikdy neoklame!“

Veľký Ján bol môj dobrý priateľ, dvadsaťštyriročný, vzdelaný Angličan, ktorý precestoval už pol sveta. Bol synom majiteľa továrne v okresnom meste, kde bývala naša rodina. S Veľkým Jánom ma spájal nerozlučný priateľský zväzok, mali sme sa radi ako rodná sestra s bratom. Veselosť, úprimná oddanosť, odvaha a smelosť Jána Vilkanga prospeli mi už neraz a často mi v detských rokoch pomohli vymotať sa z nepríjemnej situácie.

Pred týždňom na ústavnom bále mi sľúbil, že príde na slávnosť nášho prepustenia z ústavu. A neprišiel.

„Veď on príde!“ šepkalo mi čosi v srdci, keď som sa presvedčila, že vo dvorane niet Veľkého Jána, ako som obyčajne volala Jána Vilkanga. Ešte sa nikdy nestalo, aby nesplnil slovo.

Boli sme oblečené. Zelené ústavné šaty sa nám navždy stratili z očí. Na miesto žiačok v rovnakých šatách nastúpili slečny v bielom, s klobúkmi na hlavách a s ľahučkými kabátikmi. Tváre nám neprestávali blčať rozčúlením, oči sa nám ligotali. Aj najnevýraznejším tváram dodalo rozčúlenie pôvabu a krásy.

„Zbohom, slečna Ela. Odpusťte nám, ak sme vám dakedy ublížili,“ volali sme, keď sme posledný raz obkolesili malú, ako guľka tučnú pani učiteľku v šuchotavých hodvábnych šatách. „Všetky sme vás mali rady!“

„Ach, deti!“ Pre plač nemohla viac vysloviť, len si nás objímala rad radom.

„Milá, dobrá, možno trošku prchká, ale spravodlivá a nebojácna, keď sa nás bolo treba zastať. Naozaj sme ťa všetky mali rady!“ myslela si v tej chvíli každá, bozkávajúc tú dobrú dušu.

„Poďme k pani riaditeľke do bytu, poďme sa s ňou rozlúčiť!“

„Ale najprv si ešte obehneme celý ústav,“ navrhla Rantová, ktorej oči svietili ako žeravé uhlíčky. Ani nečakala, ako sa rozhodneme, nadvihla si sukňu a prvá vybehla z izby. My všetky hajde za ňou! Rozleteli sa sukne, stužky, čipky. V behu sa vlnili kučery a vrkoče poletovali dievčencom po chrbtoch. Mihali sa biele črievičky a rozvievali sa pštrosie perá a veľké krídla na klobúkoch. Hnali sme sa celou šírkou chodby ako biele valkýry škandinávskych povestí. Prebehli sme hornou chodbou dookola a zbehli sme dolu schodmi k ústavnej kaplnke.

Nakukli sme posledný raz do krásnej neveľkej svätyne s ikonostasom, s čiernymi ikonami v zlatých rámoch, s dvoma chórmi a obľúbeným kútikom našej dobrej, láskavej pani riaditeľky. Tu sa neraz rozblčali zápalisté detské srdiečka úprimným, opravdivým oduševnením a odovzdávali sa do vôle Najvyššieho. Tu sme verili, ďakovali, sľubovali z najčistejšej duše, tu sme sa zdôverovali so všetkými udalosťami a žiadosťami svojho jednotvárneho života...

Ani nevieme, ako sme všetky padli na kolená... Klaňali sme sa pred oltárom, so skrúšenými srdcami obracali sme oči a mysle k Neznámemu. Kľačali sme takto niekoľko minút, dívali sme sa postojačky priateľka na priateľku. Potom sme prešli okolo hodín, popri kútiku, ktorý sme volali „údolie vzdychov“ do krídla, kde boli triedy, knižnica a dvorana.

„Zbohom, triedy, zbohom, bibliotéka, zbohom naveky!“

„Dievčence, prepustené slečny sa zbláznili!“ vykrikovali na schodišti žiačky z ostatných tried.

Ale nás už nemohlo nič zadržať. Bola v nás len túžba a ako hluché a slepé ponáhľali sme sa, aby sme ešte raz, posledný raz pozreli na známe miesta, v ktorých sme prežili detstvo a mladosť, a zapamätali si ich na celý život.

Potom sme zbehli dolu schodmi do prízemia.

„Zbohom, jedáleň, zbohom, šatnica, nemocnica, hudobná sieň, polotmavá, úzka chodbička, ktorá viedla do malej prijímacej izby!“

Pani riaditeľka nás už čakala v byte. Posledné požehnanie, objatie, napomenutie...

Ticho sme prešli cez niekoľko izieb do zelenej izby, kde sme sa stretávali s rodičmi v tie dni, keď boli dovolené návštevy.

„Už sa rozchádzame, dievčence!“ skríkla ktorási rozčúleným hlasom.

„Zbohom! Nie, nie! Do videnia!“ odpovedala jej iná fikajúc.

Nastal chaos a zmätok, že sa to ani opísať nedá. . Objímali sme sa a bozkávali, smiali sme sa a nariekali.

„Zbohom! Zbohom!“

Plakali všetky bez výnimky. Aj Sime v „zbojníckych“ očkách sa trblietali slzy. Keď som ju posledný raz objímala, malo mi srdce puknúť.

„Píš mi, drahá! Čerkeska, aj ty mi píš. Holubička!“

„Všetky, všetky píšte!“

Lotos-Jelôčka bola bledá ako stena.

„Naše duše ostanú spojené aj keď sa rozídeme,“ povedala dutým hlasom, ktorý sa jej veľmi triasol.

„Milé slečny, keď sa budem vydávať, pošlem vám všetkým pozvanie na svadbu,“ povedala Kreolka. V zaslzených očiach sa jej zjavil záblesk smiechu.

„Buď bez starosti, teba si nikto nevezme!“ rozchichotala sa Sima. „Bola by z teba aj mladucha: vlasy ulízané, oči ako dolky...“

Dvermi zelenej prijímacej izby vchádzali nesmelo naše priateľky z predposledných tried... Za nimi sa objavovali uplakané tváre maličkých „zbožňovateliek“ z najnižších tried. Každá sa pritúlila ku svojej vyvolenej. Zase bozky, vzdychy, fikanie a slzy.

Keď som sa asi o pol hodinu dostala k oteckovi, matke a bračekovi, mala som tvár opuchnutú plačom, oči krvavo červené a pery sa mi triasli. Ale všetci chápali moje dojatie. Keď som im povedala, že som už hotová na odchod, a že som si nič nezabudla, zišli sme všetci do vestibulu. Ako vo sne mihali sa pred mnou vidiny milých známych družiek. Ach, len teraz, len teraz som si jasne uvedomila, ako som ich mala rada! A najmä Simu!

„Zbohom! Zbohom!“ nieslo sa za mnou zďaleka.

Koniec ukážky