Marika Arban

LIFE IN TEN CHAPTERS

Copyright © Marika Arban, 2019

All rights reserved.

Translation © 2025 by Kateřina Hipská

ISBN 978-80-284-0864-0

Pro Ruth a Toma

Moje vyprávění začíná před druhou světovou válkou a končí o čtyřicet let později. V těchto pamětech provázím čtenáře svou životní cestou od raného dětství až po dospělost. Moje vzpomínky se jako stuha vinou napříč Evropou a dvěma kontinenty. Jsou osobní i obecné, chronologické i tematické, a zachycují ducha doby v Československu v období bouřlivých změn.

V každé z deseti kapitol se dotýkám významného společenského a politického vývoje v totalitním státě a zároveň se snažím přiblížit „každodennost“ za komunismu. Na pozadí bolestných dějin východní Evropy se odvíjí životní příběh mé rodiny, která byla často nucena vydat se neprobádanými cestami. Někdy se rozhodla tak, že se nerozhodla, jindy svým rozhodnutím udělala chybu. Hlavní motivací pro sepsání mých vzpomínek bylo sledování vrtochů osudu prostřednictvím souhry dějin a mého osobního příběhu a snaha oživit a zachránit vzácné okamžiky před temnotou odcházejícího času.

Kniha je věnována mým dětem, aby jim pomohla odhalit záhady minulosti. Je určena mým přátelům, kteří mi opakovaně projevovali laskavost, podporu a náklonnost. A čtenářům zajímajícím se o životy druhých.

KAPITOLA I.

Dívka za branou

Slovensko (50. léta 20. století)

Dnes je mi té malé tříleté pihovaté holčičky se zářivě rezavými vlasy líto. Byla zodpovědná za otevírání těžkých železných vrat a několikaminutové pozdržení návštěvy, aby její matka měla čas schovat veškeré zubařské vybavení do provizorní laboratoře umístěné ve sklepě domu. Jeden z mnoha běžných úkolů, které jsem od matky dostávala. Možná obyčejný, ale kdyby se pozdržení u brány nepovedlo a laboratoř byla objevena, mohlo by to mít za následek okamžité obvinění z trestného činu.

Byl to počátek padesátých let, nejhoršího období dlouhé komunistické vlády na jižním Slovensku. Mít vyšší vzdělání než základní, být Židem, nepít do němoty noc co noc bylo podezřelé a podvratné. Ve městech byli obětí perzekuce především intelektuálové, ti, kteří se otevřeně nebo skrytě odmítali podřídit sovětizaci země. V malém slovenském městě Zlaté Moravce, kde se moji rodiče usadili poté, co přežili holocaust, stačilo vlastnit více vidliček než sousedé, abyste byli obviněni z hospodářské sabotáže. Pokud jste se navíc odvážili zapálit pamětní svíčku za šestatřicet členů rodiny, kteří zahynuli v koncentračních táborech, mohli jste být označeni za sionistického buržoazněnacionalistického zrádce.

V mých raných vzpomínkách na otce vidím jemného, pohledného muže s hustými černými vlasy a nesmělým úsměvem. Pocházel z citově odtažité rodiny, ale láska k dceři jeho výchovu popírala. Hrdě se mnou chodil po dvou hlavních ulicích městečka a pobízel mě, abych každému, koho cestou potkal, předvedla své předčasné znalosti a talent. Později, když jsem dospívala, mě nutil vystupovat před svými přáteli a příbuznými na našich domácích večírcích. Hrála jsem na klavír a kytaru, zpívala a recitovala básně. Byla jsem plaché dítě a při každé takové příležitosti jsem se strašně styděla a třásla trémou. Před každým obávaným vystoupením mi matka dávala podrobné instrukce. Co mám říkat, jak to mám říkat, kdy se mám usmívat a komu projevit náklonnost. Bez výjimky mi po skončení večera vyhubovala, že jsem nebyla přirozená a uvolněná. Po letech se jeden z bratranců žertem zmínil, jak bylo pro všechny těžké přetrpět tyto večery, zejména poté, co se narodila moje mladší sestra a začaly jsme zpívat společně. Naštěstí mě vyloučili z baletní školy, protože v připravovaném představení Louskáček jsem nedokázala udělat rozštěp. A tím pádem tanec přestal být součástí rodinných večírků.

Jednoho odpoledne na začátku února 1951 se otec nevrátil z práce domů. V tehdejší politické atmosféře si matka domyslela, že byl zatčen a zadržován v jedné z mnoha věznic. Nálada doma se změnila. Nevysvětlitelně jsem byla chválena nebo peskována, hodně jsem plakala a nedokázala vyjádřit svůj vztek. Nechtěla jsem trpět sama, a proto když jsem viděla nějaké dítě s dudlíkem, vytrhla jsem mu ho a kochala se nářkem, který následoval.

S odstupem času moje dětství nebylo tak bolestivé, jak mi to tehdy připadalo. Ve třech letech jsem si plně osvojila koncept dvojího já – co jsem mohla říkat mimo domov a o čem jsem mohla volně mluvit mezi čtyřmi stěnami. To jsem pochopila. Co mě však mátlo, bylo nevysvětlitelné zmizení mého otce. I když doma nebyl, jeho přízračná přítomnost přetrvávala. Dospělí si potajmu šeptali, nejlepší jídlo se odkládalo stranou. Velmi brzy jsme začaly navštěvovat věznice. Teprve tehdy jsem si uvědomila, že jídlo je určeno pro dozorce u brány, aby matce prozradil, jestli tam otec je. Následující dva roky jsme se snažily zjistit, kde ho zadržují.

Děsila jsem se víkendů. Každou sobotu za svítání mě máma vzbudila, popoháněla k snídani a pak pevně držela za ruku, abych s ní nastoupila do jednoho z meziměstských autobusů. Náš každotýdenní cíl cesty vedl od jedné věznice k druhé. Cestovaly jsme v naprostém tichu, dokud jsme nedorazily k hlavní bráně. Matka nesla košík s jablky, zavařeninou a smaženým kuřetem. Samé moje nejoblíbenější dobroty. Tak moc jsem na ně měla chuť, až jsem se jednoho dne, těsně před cestou do dalšího vězení, vplížila do spíže a všechno z košíku snědla. Matka se rozzuřila. Křičela, třásla se mnou a pak mě se slzami v očích odstrčila. Copak jsem nevěděla, že to bylo pro Apa? Proč jsem byla tak sobecká? Apo byla otcova přezdívka a po roce našich víkendových návštěv ve vězeních jsem ho začala nenávidět se vší dětskou vervou.

Celá sobotní rutina byla zahalena tajemstvím. Většinu času mi jízda autobusem připadala dlouhá a vyčerpávající, vězení zapovězené a rituál, který jsme po příjezdu absolvovaly, únavný. Postup byl vždy stejný. Nejprve jsme musely čekat v kanceláři u brány, dokud se neobjevil jeden z uniformovaných dozorců a nepožádal mou matku, aby vyplnila mnoho stránek o účelu své návštěvy. Pak beze slova odnesl košík a po delší nepřítomnosti se vrátil, aby nám sdělil, že ve věznici žádný vězeň toho jména není. Než jsme se vydaly na nejbližší autobusovou zastávku, vzdálenou několik kilometrů, zbývalo udělat jediné. Zopakovat naši hru. Stokrát jsme ji nacvičovaly a předváděly před každou věznicí, kterou jsme navštívily. Hlasitě jsme volaly nám známá jména, aniž bychom vzbudily podezření, a přitom doufaly, že nás otec zaslechne. Mým úkolem bylo utíkat od matky, sebrat ze země kámen, slámu, rozbitý kus skla nebo cokoli jiného, držet to v ruce, a když matka zavolala mé jméno, běžet zpátky a křičet z plných plic: „Apo, podívej, co mám!“ Připadalo mi to hloupé, nicméně o dva roky později na nás přes mříže ve třetím patře věznice zamávala ruka. Moje máma nevěřícně ztuhla. Konečně jsme Apa našli.

Můj otec patřil mezi tisíce obyčejných občanů, kteří byli v letech 1949–1956 v Československu vězněni za protistátní činnost. Kromě masového věznění vláda zahájila čistky vysoce postavených komunistů, které vyústily v hrůzné vykonstruované procesy. Nejznámějším byl pražský proces s Rudolfem Slánským, tajemníkem Komunistické strany Československa, jedním z hlavních tvůrců a organizátorů komunistického puče v Československu. Společně s dalšími čtrnácti předními představiteli byl zatčen a odsouzen za velezradu. Každý z účastníků byl během vazby přinucen nastudovat si scénář a opakovaně si jej zkoušet před závěrečným vystoupením v soudní síni. Když soudce vynechal jednu z otázek ve scénáři, Slánský přesto odpověděl na tu, která měla být položena. Pár let před tímto procesem několik z těch, kteří byli nyní souzeni, samo zlikvidovalo své politické odpůrce. Mučili je, nechali je podepsat přiznání, která pak tito lidé zopakovali při výpovědi, a nakonec je zavraždili. Viníci tedy věděli přesně, co je čeká. Po popravě byl majetek obětí prodán za sníženou cenu prominentním členům KSČ. Říkalo se, že popel obětí procesu smíchali s materiálem, který se používal na záplatování děr na rozbitých silnicích na okraji Prahy.

Neuvědomovala jsem si politické události a zběsilou propagandu, jež si žádala krev těch, kteří byli obviněni z vlastizrady. Jako čtyřletá jsem si ráda povídala s babičkou Charlottou, které se říkalo Šári. Nejraději jsem sedávala na malé lavičce v kuchyni a pozorovala ji, jak hněte těsto, míchá guláš nebo připravuje některou ze svých tajemných specialit, jako csúsztatott palacsinta. Být v její blízkosti mě nesmírně uklidňovalo. Také jsem se ztrácela ve svém vlastním světě. Ráda jsem si četla nebo ilustrovala své vlastní příběhy. Všechny měly společné téma. Skupina dětí čelila hrozbám podobným těm, které se vyskytují v pohádkách bratří Grimmů nebo Hanse Christiana Andersena. V jejich čele stála vysoká dívka, která je bránila a ochraňovala. Nebezpečí, která skupině hrozila, byla různá, ale dívka je vždy odvrátila a dětem se nic nestalo. Později jsem dívku nahradila postavou silného tygra, který se stal mým imaginárním ochráncem na mnoho let.

Navzdory přísným zákonům zakazujícím soukromé vlastnictví si matka během otcova věznění zřídila vlastní zubní laboratoř s jednoduchým elektrickým vedením, které instaloval mladý, nezkušený učeň. Pozdě v noci, když matka používala vrtačku, pouliční osvětlení v celé čtvrti opakovaně pohasínalo a znovu se rozsvěcovalo.

S babiččinou pomocí jsem se naučila číst dávno před nástupem do školy. Nemohla jsem se dočkat, až skončí večeře a matka půjde dolů do laboratoře. Pak jsem se uchýlila do svého pokoje a schovala se pod peřinu, kterou Šári nahřála tak, že ji několik minut přidržovala u vysokých kachlových kamen.

Nevšímala jsem si zvuků pronikavého vrtání, které se ozývalo ze sklepa. Utekla jsem do světa pohádek a pod blikajícími světly si četla dlouho do noci. Moje postel stála u malého okénka naproti místní oblíbené hospodě. Večer vždy začínal tlumenými mužskými hlasy, přerušovanými hrubým smíchem a nadávkami. S postupující nocí hlasy sílily a přehlušovaly je zvuky harmoniky, opileckých písní a otevírání a bouchání dveří, kterými muži vycházeli ven, aby odlehčili svému močovému měchýři u nedaleké zdi. Já jsem však čekala na podívanou, která se obvykle odehrávala po půlnoci. Bylo to jako sledovat divadelní představení a čekat na okamžik, kdy na scénu vstoupí první dáma souboru. Konečně přišla Julča, žena se dvěma pahýly místo paží. Zaklonila hlavu, opilí muži naplnili sklenici vodkou, kterou jí přiložili k ústům a sledovali, jak ji žíznivě vyprazdňuje. Po každém panáku se rozjařili a svlékli jí jeden kus oděvu. Chvíli to trvalo, ale zůstala jsem vzhůru, dokud tam Julča nestála úplně nahá a dvěma pahýly jako malými křídly se snažila pohladit po tváři odtahující se muže.

Jednu noc na konci listopadu 1952 jsem se probudila s velkým leknutím. V mém pokoji stáli tři muži v kožených kabátech a udělovali rozkazy ostatním za dveřmi. Za stěnou jsem slyšela štěkot psů, k němuž se přidalo kvílení našeho Dorina, věrné, inteligentní kolie, která byla mým nejlepším přítelem a společníkem. Zbledlé babičce se podařilo dostat do mého pokoje, zvednout mě a sevřít v náručí. Zašeptala mi, že se jedná o domovní prohlídku, a já souhlasně přikývla, aniž bych chápala význam té věty. Byla jsem tak zvyklá na její konejšivý a uklidňující hlas, že jsem si jen položila hlavu na její rameno a beze slova pozorovala dění okolo nás. Někteří muži drželi vodítka zuřivě štěkajících psů, další prohledávali mé věci, vykuchávali matraci, trhali plyšové hračky a smetali z police mou pečlivě vyskládanou zoologickou sbírku. Mlčky jsme sledovaly, jak ve všech místnostech domu shazují a rozebírají jednu věc za druhou. Ve spíži vysypali na podlahu pytle s moukou a rýží. O několik hodin později se vytasili se svou hlavní trofejí – anglickou knihou o Osvětimi, pravděpodobně jednou z prvních svého druhu, s fotografiemi nahých, vyhublých vězňů. Díky svému omezenému provinčnímu chápání nedávné historie zařadili knihu v soupisu usvědčujících důkazů mezi pornografii. Také strčili do kapsy matčin poslední plat, což byly všechny peníze, které jsme měly. Sebrali některé rodinné prsteny, brože, náramky a náhrdelníky mé babičky. Nejpodezřelejším předmětem, který zabavili, byl otcův psací stroj. Odjeli za svítání. Ale matčinu laboratoř ve sklepě neobjevili. Jediná věc, která zůstala nedotčená, byla otáčivá lampa v mém pokoji s velkými vyřezávanými disneyovskými postavičkami psa Goofyho, myšáka Mickeyho, kačera Donalda a králíka Oswalda. To byli jediní další svědci tohoto ničivého a děsivého činu. Nikdy jsem tyto kreslené postavičky neměla ráda a tehdy by mi udělalo nesmírnou radost, kdybych je viděla rozřezané a rozsekané.

Dorin, můj věrný přítel.

Máme radostnou novinu: konečně jsme našly Apa.

Chvilky štěstí s mou babičkou Šári.

Marika.

Anna, hospodyně.

Do týdne od domovní prohlídky dostala moje matka od města oznámení, že se zadní část našeho domu, včetně mého pokoje a sadu, zabavuje pro veřejné účely. Byla jsem vzteky bez sebe, protože jsem přišla o svou oázu, o svůj bezpečný kout v jinak bouřlivém a nepředvídatelném světě. Nebylo jasné, kdo ti muži jsou, ale bez prodlení se nastěhovali a zadní část domu byla přeměněna na jakési skladiště. Uprostřed noci přijížděla nákladní auta, muži vykládali krabice, dohadovali se o obchodech, a když se jednání nezdařila, porvali se. U snídaně jsem od matky a babičky slýchávala slova jako černý trh a šmelina. Představovala jsem si místo natřené na černo, kde otvírají všechny ty krabice uložené v mém starém pokoji a uvnitř nich se nachází mé oblíbené hračky.

Každou noc můj milovaný Dorin zoufale štěkal, aby nás upozornil, že přicházejí a odcházejí cizí lidé, kteří křičeli, v rukou měli lahve vodky a opakovaně ho kopali, aby byl zticha. Když ho bitím nedokázali zastavit, přivázali ho řetězem ke stromu, kde se jeho štěkot změnil ve vytí.

V domě panovala chmurná nálada. Každý rozhovor končil rezignací. V zemi, kde stát nezákonně unáší lidi a rodiny jsou drženy v nevědomosti o osudu svých blízkých, by bylo absurdní stěžovat si na týrání svého psa. Jednoho rána, o pár měsíců později, jsme Dorina našly ležet ztuhlého před jeho boudou. Dásně měl modré, jazyk fialový a kolem tlamy pěnu. Matka zavolala rodinnému příteli, veterináři. Dorin sípal a těžce dýchal. Byl otráven. Několik minut po příjezdu veterináře zemřel.

Ztratila jsem vše, co mi bylo nejcennější. Otec zmizel, pes zemřel, pokoj mi ukradli a krásný sad s nyní hnijícími meruňkami, třešněmi a jablky zabavili. To byl počátek mého strachu z jakékoli ztráty, skutečné i domnělé. Byla jsem přestěhována do babiččina pokoje a s pomocí knih a zbylých hraček jsem si znovu vybudovala svůj vlastní fiktivní svět, který se stal mým útočištěm. Dorina nahradil Nambi, imaginární tygr, který mě chránil a až do mého dospívání mi stál věrně po boku.

Útěchu mi přinášely nedělní návštěvy u babiččiny báječné sestry Ireny. Bydlela na druhém konci Zlatých Moravců v polorozpadlém statku se slepicemi, kozami a holubníky na dvoře.

Její nevrlá hospodyně Anna byla v tmavé kuchyni téměř neviditelná. Skláněla se nad troubou pokrytou sazemi a nikdy nepromluvila ani slovo. Ve všech dvanácti pokojích třípatrového domu byly olejomalby různých velikostí. Ležely na starožitných stolech, na podlaze, byly opřené o stěny. Všechny namaloval Irenin manžel Laco, talentovaný, zahořklý umělec, který neměl nikoho rád, s nikým se nechtěl stýkat, pro nikoho neměl vlídné slovo. Aby se uživil, maloval jen jedno téma na objednávku vesničanů – ukřižování Ježíše. Jediné výjimky z této série se nacházely v zadní místnosti ve třetím patře. Tam byla jeho originální díla, z nichž jedním byl i můj portrét v životní velikosti v neslušivých červených puntíkovaných šatech. Ráda jsem přecházela z jedné místnosti do druhé, vdechovala vůni barev a pak, o několik hodin později, si pochutnávala na pečeném holubu, jedné z Anniných specialit.

Milovala jsem léto. Máma mě posílala na statek do vesnice Topoľčianky, který vlastnila Elsa, přísná a tvrdá selka, která si nikdy nenechala nic líbit. Měla tři dospělé vysoké syny. Když je chtěla potrestat, museli přinést stoličku a pomoct jí si na ni stoupnout, aby je mohla jednoho po druhém zfackovat. Topoľčianky prosluly jako letní sídlo prvního československého prezidenta Tomáše Garrigua Masaryka. Elsa byla jeho hospodyní. Ráda vzpomínala na společné dlouhé rozhovory během jeho pobytu na zámku. Masarykova smrt v září 1937 ji zasáhla hlouběji než jakákoli jiná ztráta v jejím životě.

Byly mi čtyři roky, když jsem byla spolu se skupinou dalších šesti dětí poslána na venkov a poprvé jsem se podívala do Elsiných zkoumavých očí. Setkaly jsme se poblíž stájí, v nichž se nacházeli ti nejlepší koně v zemi. Elsin drsný a nevrlý manžel Tony se o ně staral a ošetřoval je. Laskavý zlatý Akhal Teke, německý Black Forest a blonďatá kráska Sorraia Mustang dostávali veškerou Tonyho lásku a péči a jemu nezbývalo nic pro kohokoliv dalšího. Své syny sotva snášel, manželkou pohrdal a letní invazi městských dětí přímo nesnášel.

První dny v Topoľčiankách jsem strávila se svou starší kamarádkou Juditou, která tam byla už poněkolikáté. Obdivovala jsem ji, protože jí bylo dvanáct let, měla dva husté černé copy sahající až k pasu, a také proto, že mi při jedné příležitosti řekla, že umírá. Nebyla jsem si úplně jistá, co to znamená, ale když Juditka v noci vytáhla baterku a ukázala mi krvavé skvrny, které potřísnily bílé naškrobené povlečení, důkaz byl jasný. Nikdy předtím jsme o menstruaci neslyšely. A jelikož jsme se obávaly, že se Elsa bude hněvat, že jsme jí ušpinily prádlo, rozhodly jsme se skvrny raději vystříhat. Zbytek noci jsme strávily odstraňováním všech stop Juditina neblahého stavu. Doufaly jsme, že si toho nikdo nevšimne.

O mnoho let později jsme společně s několika kamarádkami z univerzity stopovaly křížem krážem napříč republikou. Projížděly jsme i jižním Slovenskem. Vzpomínala jsem na léto v Topoľčiankách a samozřejmě jsem si vzpomněla na Elsu. Ale jak se jen jmenovala příjmením? Dokázaly bychom najít její statek? Jakmile jsem dorazila do vesnice, oslovila jsem několik žen sedících na zápraží a zeptala se jich, jestli ji znají. Zareagovaly okamžitě. Máte na mysli Elsu, která už přes deset let nevyšla z domu, nebo Elsu, manželku řezníka? Nebylo těžké vydat se po stopách mých dětských vzpomínek. K Else, kterou ve vesnici nikdo neviděl už více než deset let. Otevřely jsme těžkou vstupní bránu a první, co jsme spatřily, byla ženská záda ohnutá nad studnou. Za ní byl pečlivě udržovaný zeleninový záhon. Jak bylo ve vesnici zvykem, Elsa měla na sobě několik černých sukní s vrškem, který už zažil lepší časy. Vstala, otočila se, utřela si ruce a prohlédla si tváře tří mladých žen stojících před ní. Bez váhání ke mně přistoupila, tvář se jí rozzářila a něžně řekla: „Mariko, holčičko moje, jak jsi mě našla?“

Vedla naši malou skupinku do domu mně známou úzkou chodbou. Posadily jsme se na dřevěnou lavici v kuchyni a sledovaly, jak Elsa připravuje oběd. Malá lednička v rohu byla téměř prázdná, ale na policích ve spíži byly zavařeniny a sklenice různých velikostí, naplněné vším, co rostlo na zahradě. Kamarádky Elsu neustále ujišťovaly, že vlastně nemají hlad. Ona se na ně jen podívala, na minutu nebo dvě odešla a pak se vrátila s košíkem čerstvých vajec v jedné ruce a svazkem zeleniny v druhé. To, co následovalo, připomínalo kouzelnické představení. Voda se vařila, těsto kynulo a ve vzduchu byla cítit směs neurčitého koření. Těsně před prostřením stolu Elsa vytáhla z trouby koláč z červeného rybízu s bílou sněhovou polevou. Asi to bylo tou hostinou, ale náhle jsme všechny pocítily obrovský hlad. Popíjely jsme lipový čaj a tiše poslouchaly Elsin neuvěřitelný příběh.

Topoľčianky jsou malá obec. Když si Elsin manžel před dvanácti lety začal románek s místní vdovou, nezůstalo to dlouho utajeno. Elsa chodila na trh se vztyčenou hlavou, ale byla zdrcená. Tony stále žil doma, alespoň do té doby, než vdově začalo růst břicho a po devíti měsících porodila zdravého chlapečka. Tehdy Elsa přestala vycházet z domu. Vytvořila si svůj vlastní vesmír, vypěstovala si, co potřebovala, mlela mouku a vyráběla mýdlo. Nedokázala čelit ponížení, pomluvám, lítosti a soucitným pohledům.

Dlouho jsme všechny mlčely, a já jsem pak dostala nápad: „Elso, co kdybychom šly společně…? Budeme tě podpírat a ochraňovat, a když budeš mít pocit, že už nemůžeš jít dál, vrátíme se domů.“ Elsa stále vrtěla hlavou, ale když jsme všechny naléhaly, váhavě souhlasila. Druhý den ráno jsme za sebou zavřely bránu a vyšly ven. Viditelně otřesená Elsa šla s námi. Její kroky byly nejisté. Pevně jsme ji držely z obou stran. Když jsme došly k nejbližšímu rohu, potkaly jsme jednu statnou ženu. Zastavila se, aby si prohlédla ten nečekaný výjev. Náhle upustila tašky, přiběhla k Else, objala ji a rozplakala se. Za několik minut se rychle seběhly ženy ze všech stran. Objímaly Elsu, hladily ji po vlasech, láskyplně se dotýkaly její tváře a nechtěly ji pustit. Elsa měla nakonec oči plné slz. Pak se napřímila a její tvář se rozzářila.

Já s Elsou.

KAPITOLA II.

Moje matka

(30.–40. léta 20. století)

Trvalo mi dlouho, než jsem pochopila, proč byla moje matka Magda lhostejná k utrpení druhých, přehlížela potřeby svých nejbližších a nedokázala dát najevo něhu či lásku. Jediné emoce, které byla schopna projevit, byly slzy prolité u hollywoodských filmů. Přemýšlela jsem, zda za to může její brutálně přerušené mládí, nebo to byl osobnostní rys, který ještě znásobily historické okolnosti.

Když jí bylo osm let, zemřel její otec Armin na zápal plic. Psal se rok 1933. Řekla mi, že si nepamatuje, jak vypadal. Vzpomínky na něj měla zcela zamlžené. Vybavovala si jen střípky minulosti, hlavně situace, které pečlivě naaranžovala a naplánovala, aby matce zabránila se znovu vdát. Šárina krása, inteligence a vřelost přitahovaly mnoho nápadníků, kteří s ní chtěli strávit zbytek života. Není neobvyklé, že dítě cítí odpor ke každému, kdo mu chce nahradit rodiče, nicméně Magdina neochota se podělit o svou maminku byla téměř za hranou. Po celá léta vymýšlela a inscenovala scénáře, které znemožňovaly Šári, aby prožila klidný večer s někým jiným.

Magda s baretem.

Magda se svým bratrancem a sestřenicí.

Když mi v dospělosti vyprávěla o svých důmyslných intrikách, netrápily ji žádné výčitky svědomí ani pochybnosti, že je z velké části příčinou Šárina osamělého života. Naopak. Zdálo se, že je na své činy hrdá. Na jednu z těchto složitých pletich si pamatovala velmi přesně. Když zjistila, že na večeři přijde důležitý host, poprosila Šári, aby připravila rybu, o které věděla, že má mnoho malých kostiček. Během večera Magda schválně spolkla ostrou kost, která jí uvízla v krku. Byla převezena do nejbližší nemocnice, a tím úspěšně zmařila celý večer. Šári se nikdy znovu nevdala. Byly vzpomínky na milovaného Armina silnější než touha sdílet život s někým jiným, nebo byla její dcera až příliš majetnická?

Po otcově smrti si Magda vytvořila blízký vztah ke strýci Ottovi, jeho ženě Erně a zejména k sestřenici Lucii. Rodina často pořádala večírky, během nichž hosté vášnivě diskutovali o umění, politice, rostoucím antisemitismu, a hlavně o znepokojivém politickém vývoji v sousedním Německu. Lucie, která byla o šest let starší než Magda, měla rodinná setkání ráda. Studovala filozofii, mluvila sedmi jazyky a ve svých osmnácti letech měla překvapivě široký rozhled o světě. Magda se nudila.

Nejraději moje máma vzpomínala na víkendové výlety do Tater, kam jezdila s Ernou, Ottou, Lucií a jejich přáteli. Matka milovala strmé skalnaté stezky, a ač nejmladší, často byla u chaty na vrcholu jako první. Po výstupu se těšila na horkou polévku, domácí chléb a výborné klobásy. Často hrál některý z hostů na harmoniku nebo na kytaru. Okna byla orosená a hustá mlha venku vytvářela pocit bezpečného útočiště, které bylo dokonale chráněné před zbytkem světa. Spousta hodin na čerstvém vzduchu, lipový čaj s medem a útulná atmosféra chaty působily omamně. Brzy večer Magda s radostí uléhala na jednu z horních paland a v naprosté tmě pozorovala jasné hvězdy, dokud se jí oči samy nezavřely a ona neusnula.

Zatím nic nenasvědčovalo tomu, co ji a její rodinu čeká. Moje matka a babička žily v Bohaté, malé vesnici na jižním Slovensku. Většina obyvatel byla slovenské národnosti, ale žilo zde také velké množství Maďarů. Po porážce Rakousko-Uherska v první světové válce muselo Maďarsko postoupit velkou část svého území nově vzniklému Československu. Úředním jazykem v tomto regionu zůstala maďarština a pouze v několika školách se vyučovalo ve slovenštině. Magda se některé předměty učila ve slovenštině, jiné v maďarštině a zbytek v naprostém lingvistickém chaosu. S ohledem na špatnou kvalitu místních škol naléhal Šárin bratr, který byl neoficiální hlavou rodiny, na přestěhování do většího města. V Nových Zámcích by Magda mohla navštěvovat jezuitskou kolej, která měla výbornou pověst.

Často jsem se na matku zlobila pro její špatný úsudek a omezený jemnocit. Mně naopak chyběla ohleduplnost k osudu mladé dívky, která přišla o otce a krátce nato i o malého bratra, jenž také zemřel na zápal plic. Dívky, která neuměla pořádně žádný jazyk, byla Židovka a navštěvovala jezuitskou školu.

První láska.

Magda a David.