YOU NEVER KNOW

Copyright © 2024 by Thomas Selleck

All rights reserved.

Translation © 2025 by Lubomír Košnar

ISBN 978-80-284-0511-3

Věnováno

Jillie a Hannah,

Kevinovi,

mé mámě a tátovi

Prolog

Projížďka po Mulholland Drive

V   prudké zatáčce jedno z kol sklouzlo z vozovky na měkkou prašnou krajnici. Auto s motorem vzadu okamžitě ztratilo tah, dostalo se do nekontrolovaného smyku a přejelo přes okraj. Potom jako by vše zpomalilo. Seděl jsem na sedadle spolujezdce, zatímco auto rolovalo vzduchem kolem své osy. Byli jsme na bowlingu, a dvě bowlingové koule, které létaly uvnitř kabiny, až příliš často nacházely svůj cíl. Byla tmavá noc a já jsem neviděl, kde svah končí. Pak jsem ucítil bolestné, ohlušující křupnutí, když auto dopadlo na střechu.

Díkybohu, zastavili jsme se.

Ale najednou jsme byli zase ve vzduchu. Znovu a znovu jsme se převraceli, jak jsme padali dál. Pak další mučivé křupnutí s přistáním na straně spolujezdce.

Teď už tam nebylo žádné okno a já cítil, jak se mi země otírá o pravou ruku, ale nerozmačkala mi ji, protože auto se kutálelo dál. Zpátky do tmy. A ještě jednou se převrátilo a přistálo na pravém boku.

Opřel jsem se levou rukou o pomačkaný strop a zapřel se, připravený na to, co nevyhnutelně muselo následovat. Ale nic se nestalo. Matčin červený Corvair Monza přistál na rovném místě v příkrém svahu a zůstal tam. V nastalém tichu byl slyšet jen strašidelný zvuk usazujícího se kovu.

Myslel jsem, že přemýšlím jasně. V rádiu halasili Showmeni: „Rock’n’roll zůstane.“ Vypnul jsem rádio. Vypnul jsem reflektory. Ta světla nesvítila. Vypnul jsem motor, který už neběžel. Úplně jasně jsem asi nepřemýšlel.

Co je s Vicki!?

Moje přítelkyně Vicki Wheelerová byla na zadním sedadle hlavou dolů. V roce 1962 neexistovaly bezpečnostní pásy. Právě se začínala probouzet. Když jsem jí pomohl na sedadlo, viděl jsem, že její světlé vlasy jsou nasáklé krví.

„Jsi v pořádku, Vic?“

„Jo, myslím, že jo.“

Pak nás to napadlo oba naráz. „Kde je Steve?“ zeptala se. Nechal jsem svého kamaráda Stevea Lowa řídit mámino auto... ale uvnitř nebyl. Vyskočil jsem ven a začal křičet: „Steve! Steve!“ Konečně jsem uslyšel z temného svahu: „Jsem tady nahoře.“

„Steve, jsi v pořádku?“

„Myslím, že jo, ale bolí to, když se pohnu.“

Viděl jsem, že kousek pod místem, kam jsme dopadli, stojí dům. Ještě jedno převrácení a dopadli bychom na jejich střechu... anebo se tou střechou propadli.

Pak se všechno začalo zrychlovat. Z domu vyběhli muž a žena. „Jste v pořádku?“

Zvláštní, co člověka v takové chvílí napadá: Tohle vážně někdo říká?

„Já jsem oukej, ale můj přítel je nahoře na kopci a potřebuje pomoc.“

Díval jsem se dolů do údolí San Fernando a uslyšel vzdálený zvuk sirény. Viděl jsem sanitku, jedoucí po klikaté silnici vzhůru do Beverly Glen, aby se tam dostala na Mulholland Drive.

Z jízdy sanitkou si toho moc nepamatuji, jen, že jsem myslel na to, jak moc jsem to podělal. Moji rodiče neměli pojištění na jiného řidiče. Zvlášť ne na jiného teenagera. Pak už si pamatuju jen to, že jsem seděl na pohotovosti s levou stranou obličeje oteklou paradoxně právě do velikosti bowlingové koule. A že přiběhli máma s tátou.

Za celý svůj život jsem neviděl takový výraz, jaký měli ve tváři. V noci dostali telefonickou zprávu, jaké se všichni rodiče děsí. V té chvíli jsem si uvědomil, jak hrozně to mohlo dopadnout.

„Jsem v pořádku,“ řekl jsem. Myslím, že jsem se rozplakal. „Je mi to líto, je mi to líto,“ opakoval jsem pořád dokola.

Máma mě vzala za ruku a táta můj monolog přerušil slovy: „Nedělej si starosti. Hlavní je, aby ses uzdravil.“ Vicki a Steve také skončili v nemocnici Valley Doctors Hospital ve Studio City. Vicki ošetřili a propustili. Ale Steve měl zlomenou pánev a skončili jsme na stejném pokoji. Druhý den ráno jsem Steveovi přečetl článek z novin Valley News and Green Sheet, které jsem roznášel. Titulek zněl „Trojice zraněných při pádu auta“.

Máma s tátou a Steveovi rodiče přicházeli každý den na návštěvu. Vicki přišla s kamarádkami ze školy. Vzpomínám si, že Steve byl před děvčaty v rozpacích, protože byl v trakci a měl cévku s močovým sáčkem visícím na boku postele – však víte, puberťák.

Bylo pozdní jaro a oba jsme chtěli odtamtud pryč, abychom mohli udělat maturitu na Grantově střední škole. Já jsem byl venku první, ale až po tom, co mi do levé tváře píchli jehlu, aby mi vytáhli otok, který stále neustupoval. Steve tam ještě nějakou dobu pobyl, ale u maturity prošel.

S tím vším však souvisí jedna důležitá věc. Pořádně jsem to podělal. A věděl jsem, že to rodiče finančně velmi zasáhne. Ale ani poté, co jsem se zotavil, nepřišly žádné výčitky, žádné „na rok máš přísný režim“. Nic takového. Věděli, že mi nemusí uštědřovat lekci, protože si ji vyvodím sám. Uvědomili si tehdy, že se jim podařilo předat mi dar svědomí.

Je to docela těžké vysvětlit. Ale vím jen to, že když jsem něco zpackal, což u sedmnáctiletého kluka nastávalo docela často, nejhorší na tom bylo vědomí, že jsem zklamal mámu a tátu. Nevím, jak mi to rodiče vštípili, ale tak to bylo. Ne že by mě nikdy netrestali. Dostal jsem pár výprasků, když jsem byl malý, všechny zasloužené. Ale jak jsem stárnul, myslím, že se výchovné postupy mých rodičů začaly vyvíjet. Táta mě a mého staršího bratra Boba vzal dolů do budovy komunálních služeb Van Nuys City Hall na prohlídku policejní stanice. Myslím, že mi bylo asi sedm let. Bob byl o devatenáct měsíců starší. Setkali jsme se tam s několika velmi milými policisty a na jejich otázky jsme odpovídali: „Ano, pane... Ne, pane.“ Vzali nás dolů a ukázali nám vězeňské cely.

„Nevadí, když půjdou dovnitř a prohlédnou si celu?“ zeptal se táta.

Policista se na tátu usmál a řekl: „Jistě že ne, pane Sellecku.“

Bob a já jsme s úzkostí vešli dovnitř.

„Dobře, zavřete je,“ řekl táta.

Policista beze slova zabouchl dveře, zamkl je a odešel s tátou po schodech nahoru a pryč.

Bob a já jsme se nejprve trochu falešně chvástali a povykovali: „Jo, velmi vtipné!“

Asi po deseti minutách už to tak vtipné nebylo. Po dvaceti minutách to už nebylo vtipné ani trochu. Brzy nato jsme uslyšeli blížící se kroky. Ale nikdo se nesmál. Policista odemkl dveře cely a táta řekl: „Myslím, že nemusím nic říkat.“

V našem malém okrsku na Peach Grove Street jsme neměli hrát baseball na ulici. Nikomu to neříkejte, ale všechny děti v sousedství ho stejně hrály. Naneštěstí jsem se do jednoho míče strefil a rozbil jsem okno v domě sousedů ve vedlejším bloku. Všichni jsme se rozprchli domů.

„Řekneš to tátovi?“ zeptal jsem se mámy.

„Ne, já to tátovi neřeknu. Řekneš mu to ty... A žádná televize, dokud se nevrátí domů.“

Když tedy přišel domů, řekl jsem mu to na rovinu. Chvíli přemýšlel. Neměl jsem tušení, co bude následovat. Táta řekl: „Děkuji ti, žes mi to řekl. Promluvíme si ráno.“ Druhý den brzy ráno strčil hlavu do Bobovy a mojí ložnice se svým obvyklým: „Vstávat a jde se na to!“ Doprovodil mě dolů k domu našich sousedů a zaklepal na dveře. Když pan Rockwell otvíral, řekl mi táta, co mám říct: „Pane Rockwelle, to já jsem vám rozbil okno.“

Táta mi ukázal, jak změřit rozbitou okenní tabuli. Pak mě odvezl do železářství, kde jsme si nechali vyříznout sklo a nakoupili vše potřebné. A tak jsem se naučil, jak nahradit rozbité okenní sklo a nehrát baseball na ulici.

Tyhle vzpomínky mám v paměti stále křišťálově čisté. A myslím, že právě o to při tom všem jde. Nejjasněji si zapamatujete ne ty lekce, o kterých jen uslyšíte, ale takové, které přímo zažijete.

Další moje zřetelná vzpomínka je právě na to, jak jsme sjeli z Mulholland Drive. Je jistou ironií, že o pár let později se Chevrolet Corvair přestal vyrábět. Postaraly se o to skupiny na ochranu spotřebitelů. Tvrdily, že Corvair je náchylný k převrácení. Abych byl upřímný, nejsem si jistý, zda je to pravda. V matčině červeném Corvairu Monza jsem najel mnoho bezpečných kilometrů. Ale mohu vám osobně zaručit, že se převrátí, když s ním najedete na čtyřicetimetrový sráz.

1. kapitola

Jen se nenech změnit

Přesně vím, v čem byl problém.

Bylo příliš toho, co mě rozptylovalo.

V prvním ročníku na Univerzitě Jižní Karolíny (USC) jsem bydlel v domě Sigma Chi. V relaxační místnosti jsme měli kulečníkový stůl a televizi s velkým gaučem. Pořád se tam hrály karty a já jsem se mohl kdykoliv zapojit, přestože bych se měl správně učit. Studentský život byl prostě příliš velká zábava. Poslední šance být dítětem. Občas jsme ve společné koupelně ucpali pomocí ručníků odtoky, zaplavili první patro a na chodbě si udělali vodní skluzavku. Někdy jsme vylezli s hasičskou hadicí na střechu a zaútočili na otevřená okna v protější budově bratrstva Sigma Alpha Epsilon. A měl jsem ještě další rozptýlení. Spánek. Musel jsem se zapsat na ranní rozvrh, protože odpoledne byl basketbalový trénink. Po nocích probdělých nikoli studiem jsem první vyučovací hodiny vždycky prospal. Pak jsem zamířil zpět do kampusu a rovnou do Trojan Grillu, abych se před tréninkem pobavil s kamarády.

Jednoho pozdního rána jsem se šoural bos v basketbalových šortkách a tričku dolů po schodech a vytíral si spánek z očí po náročné noci strávené hraním karet. Mířil jsem do kuchyně pro kávu. Když jsem po cestě míjel prostor pro veřejnost, uslyšel jsem šum živé konverzace. Nahlédl jsem dovnitř a uviděl velkou skupinu žen. Uprostřed skupiny byla moje máma.

„Ahoj, mami.“

Zapomněl jsem, že je to den oběda Klubu matek domu Sigma Chi.

Moje máma všechny své děti velmi ochraňovala. „To je skvělé,“ řekla. „Zrušili vám vyučování. Co kdyby ses k nám přidal?“

„Uh, dobře.“

„Běž se nahoru převléknout a pak se k nám můžeš připojit v jídelně.“

Co nejrychleji jsem se odtamtud vytratil a celou dobu si uvědomoval, že máma dobře ví, oč tady jde.

Moje máma by mě před ostatními nikdy neztrapnila. Ale musím vám říct jedno – a můžete se na to zeptat i mých bratrů Boba a Dana a mé sestry Marti a řekli by vám totéž – bylo prakticky nemožné něco matce předstírat.

Člověk by si myslel, že jsem si vzal ponaučení ze svého „skandálu“ na nižším stupni střední školy, kdy moje pracovní návyky byly označeny za „nedostatečné“ a musel jsem složit funkci místopředsedy studentské rady. Přinést domů takovou zprávu mámě a tátovi nebylo jednoduché. Asi je jasné, že moje pracovní návyky byly časté téma. Ve sportu se jim nic vytknout nedalo, ale ve studiu byste je hledali marně.

Byla tu ještě jedna věc. Pokud jste chtěli, aby vysoká škola vaše známky někam posílala, museli jste k tomu dát svolení. Nebylo to jako na střední, kde rodiče podepisovali vysvědčení. Vynechání tohoto kroku mi neprospělo. Nikdo z rodiny nevěděl o mém klesajícím studijním vytížení a hrozném průměru z klasifikace. Můj bratr Bob to možná tušil, ale nic neřekl. Tou dobou už měl jiné myšlenky – snažil se hlavně o to, aby v červnu úspěšně ukončil studium. Vlastně jsem si přál, aby na škole zůstal. Snad jedině on by mě dokázal kopnout do zadku, srovnat a trochu mi napravit hlavu. Ale Bob už šel za vlastním dobrodružstvím. Vybral si ho baseballový hledač talentů Tommy Lasorda a chtěl mu nabídnout smlouvu s profesionálním baseballovým klubem Los Angeles Dodgers.

Studentem vyššího ročníku jsem byl jen podle označení.

Dva a půl roku na Los Angeles Valley College, dva a půl roku na Univerzitě Jižní Kalifornie, a stále jsem se neblížil k ukončení studia. To bylo den ode dne jasnější.

Od druhého semestru třetího ročníku jsem byl v akademické zkušební době, k čemuž na USC docházelo, když váš průměr známek klesl pod úroveň stupně 2, třetího odspodu. Teď se dalo čekat, že mě vyhodí z basketbalového týmu. Abych z výběru nevypadl a zůstal způsobilý, musel jsem mít studijní plán v rozsahu dvanácti kreditů za semestr. Zatím jsem na tom tenkém ledě jakž takž bruslil, když se však přiblížila sezóna 1966–1967, začal pode mnou praskat.

Jako student ekonomie jsem odkládal obtížné předměty, jak jen to bylo možné, takže všechny ty nejtěžší mi zůstaly právě na konec.

V prvním semestru posledního ročníku studia jsem jeden předmět vynechal, takže teď jsem měl už jen těch potřebných dvanáct předmětů. Pak jsem požádal o odklad v předmětu statistika, Kvantitativní analýza 1, v naději, že využiji získaný čas, abych všechno dohnal. K tomuto kurzu navíc patřily domácí úkoly. Bylo tam hodně matematiky. Jen taktak jsem přelouskal učebnici a skoro vůbec jsem nechodil na přednášky. Ve skutečnosti neexistovala šance, že bych kvantitativní analýzou prošel. Takže jsem už teď byl oficiálně nezpůsobilý. Basketbal pro mě opravdu mnoho znamenal. Byl jsem zoufalý a nevěděl jsem, co mám dělat.

Vydal jsem se ve své záležitosti za profesorem. Fakticky jsem se neměl o co opřít, ale musel jsem to zkusit. Učitele jsem moc dobře neznal, protože jsem skutečně na výuku skoro nedocházel. Působil velmi profesorsky a poněkud odměřeně. Vysvětlil jsem mu svou situaci, v jaké bryndě jsem se ocitl, jak moc pro mě basketbalový tým znamená a jak jsem hrdý na to, že jsem ve svém posledním semestru získal sportovní stipendium. Když jsem mu řekl, že o stipendium přijdu, vyvedlo mě to z míry. Začal jsem brečet. To jsem neměl v úmyslu. Prostě se to stalo. Myslím tím, že jsem to nehrál nebo tak něco.

Ukázalo se, že to byl velmi milý člověk, a dal mi dárek v podobě hodnocení D, za které bylo ještě možné dostat kredity. Byl jsem znovu způsobilý pro basketbal.

Ale pořád jsem se trápil a navzdory momentální úlevě mé vyhlídky nevypadaly nijak růžově. Jarní semestr posledního ročníku byl ještě náročnější než podzimní, a jestliže nezvládnu Kvanitativní analýzu 1, jak si poradím s dvojkou? Tohle špatně skončí. Cítil jsem to v kostech. Ani pět let studia mi nestačí, abych získal dost kreditů na titul.

A s tím trápením přicházel i jistý pocit viny. Moji rodiče si půjčili peníze, aby mě poslali na vysokou školu, stejně jako to udělali pro Boba. Pro obchodní obor jsem neměl motivaci. Studoval jsem ekonomii, protože můj otec podnikal. Víc jsem o tom nikdy nepřemýšlel. Vybral jsem si pár volitelných předmětů z historie a ty se mi opravdu líbily, obzvlášť na Valley College. Ale co budete dělat s diplomem z historie?

Domluvil jsem si schůzku s doktorem Williamem Himstreetem, proděkanem fakulty obchodu. S doktorem Himstreetem jsem se seznámil prostřednictvím svých rodičů na fotbalových zápasech. Jeho dcera Sue působila v jednom ze studentských spolků. Vždycky mi připadal jako přátelský člověk se smyslem pro humor.

„Potřebuji poradit,“ řekl jsem proděkanovi, když jsem se posadil v jeho kanceláři. Chystal jsem se mu vyprávět o svých studijních problémech, obavách, že vypadnu z basketbalového týmu a že nikdy nedostuduji. Ale on mě předběhl.

„Víš, Tome,“ řekl. „Vytáhl jsem si tvůj výpis a musím ti říct. že to na mě udělalo velký dojem.“

„Opravdu?“

„Tvůj výpis je jedním z nejpozoruhodnějších dokladů o průměrnosti, jaký jsem kdy viděl. Nikdy jsi nedostal z hlavních předmětů lepší hodnocení než C a někdy i horší.“ Tak trochu mu přitom pobaveně blesklo v očích. Když jsem se zeptal, co bych mohl se svou studijní situací udělat, řekl prostě: „Víc se snaž.“

Proděkan Himstreet měl samozřejmě pravdu, ale musím přiznat, že to nebyl nový problém. V době, kdy jsem studoval na Valley College, jsem si musel přibrat semestr navíc, protože USC rozhodla, že mé známky měly „tendenci se zhoršovat“. Tak jsem si samozřejmě našel předmět, kde jsem mohl doufat ve snadné dosažení nejlepší známky. Byly to Dějiny amerického divadla, u nichž se snadné A skutečně potvrdilo. Profesor Robert Rivera, který je přednášel, mi jednou řekl, že bych byl vhodný typ pro reklamy, a že kdybych měl zájem, může mi doporučit agenta. No, nebral jsem to úplně vážně, ale slyšel jsem, že se reklamou dá vydělat spousta peněz. Chci říct, že člověk nikdy neví… Tak jsem se za tím chlapíkem vydal. Jmenoval se Don Schwartz a stal se mým příležitostným agentem.

Během mého prvního semestru na USC mi Don Schwartz zavolal s tím, že má pro mě práci. Řekl mi, že jde o instruktážní film vojenského letectva pro jejich psychiatry. Oukej. Jmenovalo se to Duševní aspekty lidské spolehlivosti. Oukej. Měl jsem mít tři repliky jako letec Pickens. Oukej. Pravdou je, že jsem o tom nikdy nepřemýšlel jako o „práci“. Pro mě to znamenalo výplatu. Denní mzdu podle odborové stupnice plus diety.

Byla to opravdu šťastná náhoda. Instruktážní film se natáčel na letecké základně Davis-Monthan u Tusconu. Když jsem se vrátil domů z natáčení, řekl mi táta, že tam byl umístěn jako mechanik bombardérů B-29 a že z této základny byl na konci války propuštěn. Vrátil se domů do Detroitu a poprvé uviděl svého druhého syna, dvouletého Thomase Williama.

V domě Sigma Chi se říkalo, že je snadné dostat se do televizní show Hra na randění (The Dating Game). Někdo v domě znal člověka, který měl na starosti výběr soutěžících.

„Jdeme na konkurz,“ prohodil jeden z mých kamarádů. „Chceš jít taky?“

„Tak dobře,“ řekl jsem a pokrčil rameny.

Vybrali mě. Spolu s několika dalšími.

V pořadu Hra na randění se čas od času objevovala část, v níž se předchozí partneři opět setkali. Dívka předtím chodila s jedním ze tří nezadaných mužů a pak se s ním rozešla. Teď byla v pořadu zase spolu se svým bývalým a diváci byli ponecháni v nejistotě: Dá mu ještě šanci?

Jak u studentů nepřekvapí, moji kamarádi ze studentského klubu přišli na to, jak hru zmanipulovat. I v pořadu chodili se svými skutečnými přítelkyněmi a nechali ABC, aby jim platilo všechny výdaje za schůzky. Dokonce měli informátora v publiku, který by v nutném případě dal dívce znamení, kdyby potřebovala zjistit, na které židli její přítel sedí.

Vypadalo to, že o tom vedení pořadu nemělo tušení, anebo možná mělo, ale nezáleželo jim na tom. Já jsem neměl přítelkyni. A také mi to nějak nepřipadalo úplně košer.

Představoval jsem svobodného mládence číslo 2. Když se blížil čas pořadu, sedl jsem si na stoličku a byl jsem čím dál vyděšenější. Asistent režie si všiml mého zachmuřeného výrazu a povzbudivě mi připomněl: „Až se otočí točna, nezapomeňte se usmívat.“

Usmívat se! Chápu.

Seděli jsme s dalšími dvěma soutěžícími ve tmě a čekali. Srdce mi bušilo tak silně, že jsem ho skoro slyšel. Pak se studiem rozlehl hluboký baryton Jima Langeho: „Je čas představit naše tři volitelné mládence … a tady jsou!“

Točna se začala otáčet. Když jsme dojeli k místu, odkud jsem mohl vidět publikum, světla se rozsvítila. Vzpomněl jsem si, co mi řekl asistent režie: Usmívat se!

To už mi srdce bušilo tak divoce, že když jsem se usmál, horní ret mi začal cukat v dokonalé souhře s tlukotem srdce. Když se na to staré video důkladně podíváte, opravdu uvidíte ty záškuby. Neměl jsem ovšem knír, který by to zakryl.

Dívka kladla choulostivé otázky, jimiž byla Hra na randění proslulá. Odpovídal jsem chabě, byla to prohra. Nebyl jsem vtipný. Nelíbilo se mi to. Po celou tu dobu jsem byl vyděšený k smrti.

Během mého studia na USC mě Don občas posílal na castingy pro reklamy. Ne, že by mi hrozilo, že nějakou dostanu; neměl jsem ponětí, co dělám. Takže musím říct, že jsem byl poněkud ohromen, když Don řekl: „Budeš dělat reklamu na Pepsi.“

„Opravdu?“

Nějak jsem věděl, že to nemůže být kvůli mým hereckým schopnostem. Mnohem spíš to byl můj talent na basketbal.

Moje postava v reklamě – promiňte, v těchto pojmech jsem tehdy neuvažoval – tedy chlapík v basketbalovém zápase předstírá průnik vpravo, přesune si míč na levou, nechá obránce s nasazeným suspenzorem na palubovce, jede ke koši a levou rukou míč zasune. To bylo snadné. Měl jsem nesporně dobrou kvalifikaci. Dokonce i po šíleném počtu záběrů jsem míč hrdě doručil. Naše basketbalová sezóna právě skončila a já byl ve formě.

Štáb se přesunul na scénu v šatně. Nenapadlo mě, že právě tohle bude klíčový moment, ale přesně tak to bylo. Ve scéně sedím před svou skřínkou, poplácávají mě po zádech (to bylo před stereotypním plesknutím dlaněmi) a já do sebe dychtivě liju lahodnou Pepsi. Upřímně řečeno, nebyl jsem připraven na všechno to opakování. A režisér se neobtěžoval vysvětlit, proč musím tu scénu dělat pořád dokola. Zpětně jsem přesvědčen, že si pomyslel: Proč se obtěžovat něco vysvětlovat tomuhle přeběhlíkovi z basketbalu na USC, když stejně není v obraze? Snažil jsem se pokaždé hrát jako u vytržení a zkonzumoval jsem šílené množství Pepsi. Pak ke mně přišel režisér a já si samozřejmě pomyslel, že jsem udělal něco špatně.

Řekl mi, že podle názoru „klienta“ je barva skutečné Pepsi v záběrech příliš tmavá a že budeme muset začít znovu. Žaludek jsem měl víc než plný. Ale co, nebyla to moje chyba a platili mě. Tak jsme začali znovu. Jakmile Pepsi naředili, chutnalo to hodně podivně. Pravdou je, že jsem vždycky dával přednost Pepsi před Coca-Colou.

Už nikdy více.

Z nějakého podivného důvodu mě pozvali zpátky na noční vysílání Hry na randění, kde vítězové měli možnost jít na lepší rande. A z nějakého podivného důvodu jsem se vrátil. Stále jsem byl vyděšený, stále jsem nebyl vtipný a zase to byla prohra.

V tomhle životním období udělají někteří chlapci cokoli, aby na děvče zapůsobili. Na jakékoli děvče. Já určitě. Myslím, že objevit se ve Hře na randění byla tak trochu prestižní věc, které by si děvčata mohla všimnout. Stejně jako když mě uvidí v reklamě. Asi se mi líbilo, když někdo řekl: „Aha, on je herec.“ Ve skutečnosti jsem nebyl herec. Bylo to prostě něco, co mě nechalo trochu vyniknout, něco, co by u děvčat mohlo vzbudit pozornost.

Asi týden po mém druhém televizním vystoupení mi zavolal Don Schwartz, můj tak trochu náhodný agent. Oznámil mi, že David Graham, ředitel castingu u filmového studia 20th Century-Fox, mě v pořadu viděl a chtěl by se se mnou setkat. Don říkal, že se pan Graham zmínil o programu Fox New Talent a myslí si, že bych se tam mohl dostat.

„Půjdeš za ním?“ zeptal se Don.

„Já nevím. Proč ne?“

Nebylo to tak, že bych byl žhavý na hereckou kariéru. Nikdy jsem o tom nepřemýšlel. Moje „kariéra“ se zatím skládala z reklamy na Pepsi a z instruktážního filmu letectva.

Don mi vysvětlil, že studia Fox a Universal mají talentové programy, s jejichž pomocí vyhledávají mladé herce do svých filmů a televizních pořadů. „Universal podepíše s lidmi smlouvu a strčí je do pořadu bez jakékoli průpravy,“ řekl Don. „Prostě se jen dívají, co se stane. Když neuspěješ, tak odcházíš. Ale u Foxu tě skutečně zaškolí, jako to bývalo ve starých studiích. Herecké kurzy, hlasové kurzy, taneční kurzy. A učitelé jsou prý skvělí.“

O pár týdnů později mi Don opět volal; za tu dobu jsem ho už docela dobře poznal a v jeho hlase jsem cítil vzrušení. „Fox tě chce vidět hned v pondělí ráno. Řekl jsem jim, že Universal s tebou chce podepsat smlouvu do úterý. Pak jsem mluvil s Universalem a řekl jim, že tě chce Fox, a teď tě chce vidět i Universal. Takže máš schůzku s oběma, ale potřebuješ být u Foxe.“

V Hollywoodu existuje technický termín pro strategii, kterou Don použil. Myslím, že se tomu říká „totální kravina“. Nebo také dobrá strategie.

Z konkurzu v Universalu si toho moc nepamatuji. Nebylo to nic jiného, než že si mě prohlédli. Myslím, že šéfka talentového programu Monique Jamesová nahlédla dovnitř, ale to bylo tak všechno.

Když Don volal, nezastihl mě doma. Byl jsem v Chapmanově Park Hotelu, hned za rohem starého hotelu Ambassador a nočního klubu Cocoanut Grove, s ostatními členy univerzitního basketbalového týmu USC Trojans. V pátek a v sobotu večer jsme měli domácí zápasy a byli jsme v hotelu zavřeni od čtvrtečního večera do nedělního rána. Trenéři se chtěli ujistit, že se hráči dobře stravují, nemluvě o jejich správném chování.

„Až půjdeš v pondělí do Foxu,“ řekl Don, „chtějí, abys jim předvedl ukázku.“

„Herecký výstup?“

„Jo, z divadelní hry.“

„A jéje.“

„Přivedu jednu ze svých hereček. Budeme s tebou nacvičovat. Můžeš zahrát scénu z Bosých nohou v parku (Barefoot in the Park).“

„Done, to nemůžu,“ řekl jsem.

„Neboj se. Připravíme tě.“

„Ne! Celý víkend jsem zavřený v hotelu. Mohl bych se s ní sejít teprve až v neděli odpoledne.“

Don mě ujistil, že začít v neděli by bylo příliš pozdě. „Věř mi, viděl jsem tvou reklamu na Pepsi-Colu, potřebuješ víc času.“

Věděl jsem, že ten víkend nejspíš nebudu hrát ani v jednom zápase. A tak jsem se v sobotu odpoledne vyplížil z hotelu. To nebylo nic moc pěkného.

Donova klientka věděla, co dělá. Studovala herectví a měla mnohem víc zkušeností než já. Pravděpodobně doufala, že ji objeví. V neděli se vrátila a dál se mnou pracovala. Když jsme skončili se zkoušením, šel jsem domů a před zrcadlem jsem si procvičoval celý svůj text a projev. Klidně bych odpřisáhl, že nakonec jsem tu scénu znal lépe než sám Neil Simon.

Když jsem dorazil na pozemek studia na bulváru Pico uprostřed čtvrti Century City, setkal jsem se s vedoucím castingu, chlapíkem jménem Jack Baur. Byl tam i Owen McLean, viceprezident studia, který měl na starosti talenty. Když jsem vešel do místnosti, nebyl jsem nervózní. Alespoň jsem si to nemyslel, možná proto, že jsem si opravdu nedělal velké iluze. Opakoval jsem si své repliky a výrazy, když jsem došel k místu, kde má postava dostane telefonát. Nu, většina herců by v takové situaci prostě sevřela pěst a přiložila si ji k uchu.

To mi nestačilo. Ne. Chtěl jsem na ně udělat silný dojem. Na stolku vedle gauče jsem si všiml skutečného telefonu.

Zvedl jsem sluchátko.

Oznamovací tón mě zmrazil.

Byl jsem naprosto omráčený. „Nevím, co mám říkat.“

Jack Baur jako šéf castingu pravděpodobně slyšel Bosé nohy v parku při konkurzech snad stokrát. „Na právníka umím dobře líbat,“ řekl.

Pořád jsem měl telefon u ucha. „Jak prosím?“

„To je to, co máš říkat.“

Zbytkem textu jsem se prokousal, ale bohužel, moji partnerku ve scéně odmítli. To jsou věci!

Pak mi Owen řekl: „Protože se musíme dneska rozhodnout, potřebujeme si promluvit s naším šéfem.“

„Dobře.“

„Tak jdeme.“

Neuvědomil jsem si, že mám jít s nimi, ale to „my“ zřejmě patřilo i mně.

A tak jsme šli – Jack, Owen a já – do budovy 1, starého sídla ředitelství studia, velkolepé a velmi impozantní stavby, postavené pravděpodobně ve 30. letech. Zavedli mě do stejně působivé chodby, a došli jsme k honosným dveřím. Na štítku bylo napsáno „Richard D. Zanuck“.

Věděl jsem, že jdu za jejich šéfem. Ale netušil jsem, že šéfa uvidím.

Předpokoj mi připadal jako místnost, kde by studio mohlo pořádat elegantní koktejlové večírky nebo oslavovat udělení Oscara. „Čeká na vás,“ řekla sekretářka zřetelně, když jsme všichni tři vklouzli dovnitř.

Richard Zanuck byl synem Darryla Zanucka, který byl ve třicátých letech spoluzakladatelem studia a vedl jej po jeho několik nejúspěšnějších desetiletí. Nyní převzal vedení jeho syn. Po formálních zdvořilostech jsme Jack, Owen a já usedli před zdobený stůl prezidenta studia.

„Takže?“ zeptal se Zanuck.

„Přezkoušeli jsme ho, Dicku,“ řekl Owen a posunul po stole můj jednostránkový životopis. „Ten hoch je pěkný zelenáč, ale právě proto máme talentový program. Myslíme si, že by mohl mít potenciál.“

Podíval jsem se na Zanucka, který vypadal naprosto fascinovaný mým životopisem. Upřímně řečeno, moc toho v něm nebylo, takže prezidenta 20th Century-Fox určitě nemohla tak zaujmout ani moje reklama na Pepsi-Colu, ani instruktážní film letectva.

„Hrajete za USC.“

„Ano pane.“

„Já jsem velký fanoušek UCLA.“

A bylo to tady: můj životopis vyvolal to, čemu lidé v Los Angeles říkali rivalita.

„No, to je škoda,“ odpověděl jsem jako pravý Trójan.

Hned mi to vrátil. „To zdržování hry, co jste proti nám použili, to byl dost laciný trik.“

Když se USC naposledy utkala 10. února s neporaženými Bruins UCLA, použil náš trenér Bob Boyd neotřelou strategii. Říkalo se tomu stall ball a zasloužilo si to velkou pozornost. Přihrávky míče tam a zpátky, tam a zpátky. Po dobu dvou nebo tří minut odmítat střelbu, prostě nechat běžet čas. Zpomalili jsme hru na ploužení s nízkým počtem bodů. Naše šílená strategie skoro vyšla. V poločase jsme nad Bruins jako národními šampiony vedli 17:14 a vynutili jsme si prodloužení zápasu, ale pak jsme prohráli 40:35.

„Musí se zkusit všechno,“ pokrčil jsem rameny. Pak jsem dodal: „Teď vlastně většinu času sedím na lavičce. Ale když se připravujeme na zápas s vámi, tak hráči, kteří nebudou moc vidět v akci, vedou útok UCLA proti hráčům v základní sestavě. Nemáme moc plnou lavičku. Takže když hrajeme útok UCLA, jsem já Lew Alcindor,“ tedy 218 cm vysoký, vysoce bodující fenomén Bruins. Tento hráč pak brzy přijal jméno Kareem Abdul-Jabbar.

Zanuck vypadal jako dítě, které zírá do obří mísy zmrzliny. „Neděláte si legraci?“ zeptal se.

„Bez legrace.“

Otočil se k Owenovi a Jackovi a řekl: „Dobře, půjdeme do toho.“

Když se nad tím zamyslíte, je to celé k nevíře.

Kluk se zúčastní Hry na randění a díky machinacím chytrého agenta si obě největší hollywoodská studia myslí, že to druhé o něj má zájem. Tenhle kluk, který nemá žádné skutečné herecké zkušenosti a ani opravdovou touhu stát se hercem, nakonec klábosí s prezidentem 20th Century-Fox a je okamžitě pozván do projektu tohoto studia pro nové talenty. A co dohodu zpečetí, je vysokoškolský basketbal. Co na tohle říct... prostě člověk nikdy neví. A všechno se to stalo tak rychle, že jsem se stále nepřestával ptát sám sebe: Proč? Proč to dělám? Nejsem si jistý, jestli si na to dokážu odpovědět ještě i teď. Nikdy jsem neměl o herectví sebemenší zájem. Nikdy. Ale svým vlastním, neplánovaným způsobem jsem nakonec opravdu něco dokázal. Dostal jsem příležitost, pro kterou by jiní vraždili. Vypěstoval jsem si proto náležitou úctu ke šťastné náhodě.

Don mi pak vysvětlil podrobnosti. Plat by byl nejprve – podle minimální sazby odborů filmových a televizních herců Screen Actors Guild – o trochu víc než sto dolarů týdně, což mi připadalo jako astronomická částka. Při své práci jako zástupce United Airlines v univerzitním kampusu jsem si nevydělával víc než na výdaje. Minimum SAG by mi stačilo na to, abych po semestru získal vlastní bydlení a postavil se finančně na nohy. A už jsem se zmínil, že se mi během semestru moc nevedlo?

Šel jsem za tátou do kanceláře, abych mu řekl o té nabídce a nechal si od něj poradit. V té době vedl kancelář realitní společnosti Coldwell Banker pro San Fernando Valley.

„Dostal jsem nabídku podepsat smlouvu s 20th Century-Fox,“ řekl jsem mu.

Všechno jsem mu vysvětlil. Možná jsem náhodou vynechal, že to nevypadá na zakončení studia s titulem. Pozorně poslouchal, nejspíš kvůli čemukoli, co by mohl zachytit mezi řádky. Když jsem skončil, chvíli jen zůstal sedět.

Když konečně promluvil, znělo to otevřeně, upřímně a rozhodně. „Dobrá,“ řekl. „Myslím, že je to stejné, jako když tvůj bratr Bob dostal nabídku podepsat smlouvu s Dodgers. Je to jedna z těch výjimečných příležitostí, které se už nemusí opakovat. Když po ní neskočíš, třeba bys pak v pětatřiceti litoval. Možná by sis říkal, co by bylo, kdyby…“

To bylo vše, co jsem potřeboval slyšet. Ve skutečnosti jsem ho nežádal o radu o tom, co bych mohl dělat. Ptal jsem se proto, abych věděl, co mám udělat.

V tu chvíli jsem si vzpomněl na větu, kterou používal: „Riziko je cena, kterou platíš za příležitost.“ No vlastně – nejsem si úplně jistý, jestli to můj otec skutečně řekl, nebo si to jen myslím. Ale ať tak či onak, žil podle toho, to je jisté.

A pak řekl: „Budeš to muset hned říct svému šéfovi v United.“

To jsem věděl, i když jsem tajně doufal, že by mohl říct: „Nic, to je v pořádku, synku. Zavolám jim za tebe.“

To by ale nebyl můj táta.

Řekl jsem něco, co se ani moc nehodilo, něco jako: „Díky, tati,“ a vstal jsem, abych šel.

Vtom táta promluvil, jakoby jen pro sebe, ale zase ne tak úplně. Rozhodně jsem jeho slova slyšel.

„Hlavně se nenech změnit.“

Z ničeho nic: „Jen se nenech změnit.“

Na to už jsem nic neřekl, ale uvědomil jsem si, jak pro tátu muselo být těžké dát mi takovou radu. Vzhledem k manažerskému školení, které jsem během dvou let studia na USC absolvoval u United Airlines, cítil, že v této firmě, jejímuž podnikání skutečně rozuměl, mám slušný náskok. On, který pracoval v L. A. tak dlouho, si musel být dobře vědom mnoha rizik showbyznysu. Slyšel příběhy o všech těch zmařených životech.

Rozhodně nechtěl, aby ta bažina pohltila jeho syna. Takže znal ta nebezpečí. Přesto dal svou radu otevřeně a bez váhání.

O mnoho let později byl můj otec vážně nemocný a ležel v nemocnici. Moje matka sestra, bratři a já jsme se mu snažili být nablízku. Zařídili jsme to tak, že alespoň jeden z nás byl stále u něj. Jednou ráno jsem byl v nemocnici s bratrem Danem. Táta byl nějakou dobu zamlklý.

Pak řekl: „Nikdy jsem nehrál baseball. Teprve až na střední škole jsem se poprvé dostal k basketbalu. Don Lund a spousta mých kamarádů vždycky sportovali.“ Pak sám pro sebe dodal: „Je zvláštní, na co všechno člověk myslí.“

Podíval jsem se na Dana. Ten se podíval na mě. Náš otec přemýšlel o tom, co bylo a co mohlo být.

Vyrůstal v době krize. Jeho otec byl stavební podnikatel, který potřeboval, aby jeho nejmladší syn pracoval s ním. Tátův přítel Don byl v prvním kole výběru u Chicago Bears jako running back, než se rozhodl, že baseball bude pro kariéru lepší volbou. Don hrál za Brooklyn Dodgers, St Louis Browns a Detroit Tigers. Za ta léta jsem o Donovi slyšel spoustu historek.

Můj otec miloval sport. Své děti ve sportu vždycky podporoval. Pokud jste někdy viděli mého otce, mohli jste si všimnout, že měl postavu sportovce.

Táta cítit lítost.

Dokonce i při tom všem, co dokázal.

A s tím vším, na co mohl být hrdý.

Co by bylo, kdyby...?

2. kapitola

V programu

Byl jsem opravdu nervózní. A nebyla to taková nervozita, jakou bych si ani neuvědomoval. Byl jsem opravdu nervózní a věděl jsem to. Odcházel jsem z údolí, protože jsem se přestěhoval zpátky do domu rodičů. Byl to můj první den v programu 20th Century-Fox – Nový talent a nechtěl jsem uvíznout v zácpě na dálnici. Rozhodl jsem se jet jedním z kaňonů. Zamířil jsem přes kopec, jak jsme mu říkali, na Beverly Glen, a v hlavě se mi honily myšlenky. Co to sakra dělám? Na tohle prostě nejsem připravený. Možná, že bych se mohl hodit marod nebo se vymluvit na problémy s autem. Mohl bych to odložit na další den, abych se vzpamatoval a začal lépe.

Zatímco jsem byl v zajetí takových úvah, velké úseky silnice ubíhaly, aniž bych to zaznamenal. Ale to bylo v pořádku. Věděl jsem, kudy jedu. Jen jsem nevěděl, kam jedu.

Dojel jsem na vrchol kopce, na křižovatku s Mulholland Drive. Asi půl míle po mé pravici bylo místo, kde jsme sjeli ze čtyřicetimetrového srázu. Počkat, ze srázu? Co to má být? Nějaké špatné znamení nebo co? Nech toho, Tome! To je vážně hloupost. Máš příležitost. Využij toho.

Několikrát jsem se zhluboka nadechl, projel jsem Mulholland Drive a zamířil dolů z kopce. Vzpomněl jsem si, co mi Don řekl – jaké mám štěstí, když jsem se dostal do talentového programu Foxu, posledního ze starého studiového systému.

Co je tady za problém? Jedno je jisté: tohle budeš dělat akorát dalších šest měsíců. A uhradí ti to stipendium, abys získal zkušenost, o které jsi ani nevěděl, že ji získat chceš. To přece není taková hrůza, ne?

Ulicí Beverly Glen jsem prokličkoval přes Sunset Boulevard a pokračoval dolů k bulváru Olympic, kde jsem odbočil doleva. Celou tuhle uliční síť jsem znal nazpaměť.

Když jsem vyrůstal v údolí, vždycky jsem chodil do kina ve Westwoodu a v Beverly Hills. Nyní jsem zahnul doprava do boční ulice. Chtěl jsem to stihnout včas. Po levé straně jsem uviděl něco, o čem jsem dosud nevěděl, že to tam je. Byl to obrovský areál pro exteriéry. Vrcholky filmových kulis vyčnívaly nad porostem stromů a keřů. Řada newyorských činžáků. Osamělá kostelní věž. Westernové městečko.

Tehdy jsem to nemohl vědět, ale během velmi krátké doby pak tohle studiové zázemí zmizelo. Pozemek byl bohužel prodán developerům, kteří vytvořili dnešní Century City. Zázemí studia 20th Century-Fox bylo tehdy pozůstatkem minulé éry.

Jakmile jsem zahnul na Pico, objevila se hrozivě působící budova 20th Century-Fox. Mnohokrát jsem kolem ní projížděl, ale teď se mi zdála mnohem větší. Napadlo mě, že zrovna nepřijíždím ve veteránu značky Duesenberg. Jel jsem ve svém otlučeném Volkswagenu z roku 1964. Ale strážný mě obdařil širokým úsměvem. Zdvořile se mě zeptal na jméno.

„Můžete jet dál, pane Sellecku,“ řekl. „Čekali jsme vás. Vítejte ve Foxu.“

Byl opravdu milý. Vůbec ne jako vrátný v Universalu při té Donem zorganizované představovací schůzce – ten se asi nikdy v životě neusmál. Strážný z Foxu mi podal mapu s pečlivě nakreslenou trasou k mému cíli. Studio 3 označil velkým X a číslem 163. Předpokládal jsem, že to číslo je adresa.

Když jsem vjel dovnitř, minul jsem velkou administrativní budovu Foxu, kde jsem zažil svůj triumfální okamžik se svým novým nejlepším přítelem Richardem Zanuckem. Po levé straně jsem viděl moderní zvuková studia, velké hladké boxy, konstruované výhradně pro svou funkci. Projížděl jsem kolem několika řad půvabných domků, což byly trvalé soukromé šatny hvězd, kde mohly během svého volna nerušeně trávit čas v klidu a pohodlí.

Když jsem dojel k velkému X na mapě, náhle jsem to uviděl. Namalované na dlažbě volného parkovacího místa. Číslo 163. No tohle! Nováček má své vlastní osobní parkovací místo!

Povzbuzen svým novým statusem jsem s nacvičeným atletickým výkonem vystoupil ze svého malého Volkswagenu a jen jsem tam stál a díval se na budovu Studia 3. Měla elegantní fasádu ve stylu art deco, stejně jako administrativní budova a domky.

Znovu jsem se zhluboka nadechl a rozhodl se vyrazit. Sice nevím, kam jdu, ale nemá smysl chodit pozdě.

Když jsem vešel do haly, byly na protější stěně dvoje dveře, označené Studio 3 a Studio 4. Vedle dveří do Studia 3 byla tabulka: „PEYTON PLACE. NEVSTUPOVAT.“ Najednou se nad dveřmi rozsvítilo červené světlo a začalo se točit jako na hasičském autě.

Páni! Možná právě teď uvnitř hraje Mia Farrowová, Ryan O’Neal nebo Barbara Parkinsová.

Rozhlédl jsem se kolem. Vlevo bylo schodiště a nad ním nápis „Program pro talenty“. Když jsem vyšel nahoru, nasadil jsem odhodlaný výraz a vstoupil. Kolem mě prošli dva nebo tři pohlední mladí lidé a mile se na mě usmáli.

V tu chvíli vyšla z kanceláře žena. „Dobrý den, já jsem Pamela Danová,“ řekla. „Jsem koordinátorka talentového programu.“ Její britský přízvuk dodával celému podniku na důležitosti. „Prosím,“ řekla a gestem mě nasměrovala do své kanceláře. Nabídla mi místo na pohovce a řekla: „Vím, že je to váš první den, takže jste asi nervózní.“

„Ne, nejsem nervózní, jenom… vzrušený,“ řekl jsem a nasadil svůj nejlepší úsměv.

„Rozumím,“ řekla. „Povím vám, co tady děláme. Jon Gregory a jeho žena Helene vedou taneční kurz. Velmi dobrý učitel, Jack Woodford, vede hlasový kurz. Většina času je samozřejmě věnována lekcím herectví.“

„Samozřejmě.“

V tu chvíli vešel Curt Conway, učitel herectví. Pamela mě představila.

„Vítám vás,“ řekl srdečně. „Právě začínáme. Pojďte dovnitř.“

Následoval jsem Curta do velké místnosti s minipódiem a židlemi v širokém kruhu, na nichž už čekalo osm nebo deset studentů.

„Studenti,“ řekl, „tohle je náš nejnovější člen, Tom Selleck. A Lindu Peckovou už znáte. Tome, také Linda je tu první den.“

Posadil jsem se na židli.

„Lindo, Tome,“ pokračoval Curt, „v této třídě děláme některá cvičení a nějaké improvizace, ale především se věnujeme studiu scén. Zadám každému z vás hereckého partnera. Budete zkoušet společně, a až se budete cítit připraveni, nebo já budu mít pocit, že byste měli být připraveni, předvedete scénu na jevišti.“

Curt potom jaksi zabředl do podrobností. Všecko pro mě bylo úplně neznámé. Vyprávěl o divadelní škole Actors Studio v New Yorku. Mluvil o Stanislavském a Boleslawském. Několikrát se zmínil o „metodě“. To trvalo nějakou dobu. Ale jak mluvil, vyzařovala z něj jeho vášeň pro herectví a výuku, to, co neustále nazýval „prací“.

Když hodina skončila, všichni se začali trousit ven. Linda Pecková byla těsně přede mnou.

„Promiňte,“ řekl jsem jí. Otočila se.

„Já jsem Tom.“

„Linda.“

„Takže hádám, že už nějakou dobu hrajete.“

„Ne,“ řekla. „Nikdy v životě jsem nic takového nedělala.“

„Aha... oukej. Můžu se vás na něco zeptat?“

„Jistě.“

„Rozuměla jste tomu, o čem mluvil?“

„Co jsem o Stanislavském a Boleslawském věděla, se mi vykouřilo z hlavy,“ řekla. „Nevyznala jsem se v tom.“

„Děkuju. Já jsem na tom stejně.“

Hned nato další kurzista řekl Lindě a mně: „Jdeme společně na oběd. Pojďte s námi.“

Kantýna studia Fox byla velká, rušná místnost s těsně rozmístěnými stoly, naškrobenými bílými ubrusy a barevnými nástěnnými malbami, představujícími stylizované portréty Shirley Templeové, Willa Rogerse, Janet Gaynorové a dalších raných hvězd filmového plátna. Jak jsem se později dozvěděl, kantýna byla postavena na místě francouzské restaurace.

„Ahoj, lidi,“ řekla rozjařeně hosteska, když jsme vešli. Linda a já jsme následovali ji a kurzisty k velkému kulatému stolu ve výklenku u protější stěny. Hosteska odebrala cedulku s rezervací a všichni jsme se posadili. Nechtěl jsem se cestou moc rozhlížet a vypadat jako zelenáč, i když jsem byl přirozeně zvědavý, kteří slavní lidé tu asi ten den obědvají. Mohl to být kdokoli. Možná Charlton Heston, který právě hrál v Planetě opic. Možná Barbra Streisandová. Možná dokonce John Wayne.

Byl to skvělý oběd. Seděli jsme tam s Lindou a většinou poslouchali, zatímco ostatní studenti vyprávěli o svých scénách, hodnotili, co viděli v kině, a stěžovali si, že se nedostali na dostatečný počet konkurzů. Bylo pro nás příjemné, že jsme se začali cítit jako součást skupiny, a rychle nám začalo být jasné, že rozvrh talentového programu nefungoval zrovna s vojenskou přesností.

Po obědě jsem byl poslán za Soniou Wolfsonovou, úžasnou starší dámou v PR oddělení Foxu. Měla napsat můj životopis.

„Takže jste šel na USC na basketbalové stipendium,“ řekla Sonia, jakmile jsem se posadil v její kanceláři.

„Ve skutečnosti jsem stipendium neměl,“ opravil jsem ji. „Nebyl jsem přímo vybrán do sestavy. Víte, byl jsem přihlášený hráč...“

„A objevili vás v pořadu Hra na randění.“

„No, bylo to spíš...“

„To je v pořádku, chlapče,“ řekla konejšivě. „To je naše práce.“

Když Sonia konečně převedla můj život do své úchvatné prózy, stal jsem se velmi vyhledávaným basketbalovým borcem s prestižním stipendiem na Univerzitě Jižní Kalifornie, který je novou vycházející hvězdou ve Foxu. Ten chlapík – ne já, ale ten kluk – si určitě zasloužil článek ve Photoplay nebo v Modern Screen. Což byl asi smysl tohoto cvičení.

Druhý den Pamela strčila hlavu do zelené místnosti a řekla: „Tome, dnes odpoledne máš focení s Barbarou Parkinsovou.“

Páni! Nebyl jsem u Foxu ani týden a už jsem měl práci s Barbarou Parkinsovou.

„Barbara má zpoždění,“ řekla mi sekretářka, když jsem přišel do fotografického oddělení.

Zatímco jsem čekal, přišel fotograf a vysvětlil mi, že dělají plakát na propagaci hereččina nového filmu Údolí panenek (Valley of the Dolls). „Barbařina tvář bude nakloněná dozadu v extázi,“ řekl, „a bude mít chytře přehozené prostěradlo, aby jí dostatečně zakrývalo ňadra. Její filmový partner Paul Burke ji bude objímat. Až na to, že tady Paul nemůže být. Tak to budeš ty. Samozřejmě budete oba nazí.“

„Můžu mít na sobě trenýrky?“

Protočil panenky. „Když na tom trváš.“

Seděl jsem už skoro hodinu, když zazvonil telefon a sekretářka řekla fotografovi tlumeně a vzrušeným tónem: „Je tady. Právě vyjíždí nahoru.“

Barbara Parkinsová vpadla dovnitř. Otočila se k fotografovi a netrpělivě se zeptala: „Tak kde je to tělo?“

Opravdu si nemyslím, že to myslela urážlivě. Neměla tušení, že vůbec jsem v místnosti. Ale jestli vypadal showbyznys jako žebřík, tak jsem právě pochopil, kde hledat svou příčel.

Když jsme začali s focením, neměla Barbara na sobě kromě prostěradla nic. Já jsem měl trenýrky. Hned se objevil problém. „Stevene,“ vyjela na fotografa, „nemůžu si přece podržet prostěradlo a obejmout... Toma? Tak se jmenuje, že?“

„Ano, Tom.“

„Bude to muset udělat Tom.“

Pak ke mně: „Drž se toho prostěradla, Tome. Nebude to vidět, protože ho máš na zádech. Nakloň se. To je v pořádku, Tome. Přitiskni se ke mně.“

Tehdy se do věci vložil fotograf. „Tome, mohl bys nám dát ještě kousek pravého prsu, prosím?“

To byla moje první práce u Foxu.

První scéna, kterou mi Curt přidělil, byla jen hloupoučká konverzace z muzikálu Charlese Strouse Je to pták… je to letadlo… je to Superman (It’s a Bird... It’s a Plane... It’s Superman), který měl ten rok premiéru na Broadwayi a totálně propadl. Ne, nemusel jsem zpívat. Mojí partnerkou ve scéně byla sedmnáctiletá dívka z Clevelandu jménem Cindy Ferrareová. Byla velmi milá a krásná. Pod svým prostředním jménem, Cristina, se stala jednou z nejlepších světových modelek, s Davidem Nivenem hrála ve filmu Nemožné roky (The Impossible Years), byla jmenována tváří kosmetické společnosti Max Factor, vdala se a rozvedla s výrobcem automobilů Johnem DeLoreanem, než se provdala za Tonyho Thomopoulose, který se stal prezidentem ABC Broadcast Group. Uváděla talk show a pak se věnovala psaní knih o životním stylu a kuchařek. Pro mě však navždy zůstane Cindy.

Pokaždé, když jsme ukončili zkoušení, byla velmi milá a měla pro mě slova chvály. Cítil jsem, že jsem byl hrozný a že se mi jen snaží pomoci, abych se uklidnil. Cindy byla rozhodně v místnosti ta dospělá. Pro naši generální zkoušku mě oddělení garderoby vybavilo kostýmem Supermana i s punčochami. Když mě v nich Cindy viděla, hlasitě se rozesmála, ale zarazila se a řekla: „Tommy, vypadáš přesně tak, jak máš.“

Všichni moji spolužáci působili slibně. Někteří měli zkušenosti. Další studovali dramatické umění na vysoké škole. Jiní zase měli konexe. Ale každý mohl úplně ve všech vidět potenciál. Lyle Waggoner byl velký, pohledný, klasický mužský typ vůdce. Byl finalistou soutěže o televizní roli Batmana, která připadla Adamu Westovi. Ale Lyle vůbec nebyl takový, jak vypadal. Měl smysl pro rozpustilý humor. Do roka začal pravidelně vystupovat v The Carol Burnett Show.

Naše skupina měla také skutečný mezinárodní šarm. Corinna Tsopeiová byla řecká modelka a herečka, která se v roce 1964 stala Miss Universe. Yutta D’Arcy, pocházející z Německa, byla provdána za egyptského rodáka Alexe D’Arcyho, který se jako protagonista proslavil postavami zdvořilých darebáků. Cecile Ozorio byla asijská herečka a dobrá přítelkyně, která pak hrála v hudebně dobrodružném filmu Seymoura Robbieho Marco spolu s Arnazem Jr., Jackem Westonem a Zero Mostelem.

Patřila k nám též Elizabeth Baurová, jejíž otec Jack Baur byl u Foxu šéfem castingu. Lizzie nepotřebovala podporu pro uplatnění. Byla už vystudovanou herečkou odpovídajících kvalit a měla se stát policistkou Fran Beldingovou v seriálu Ironside jako protějšek Raymonda Burra. A vyskytovalo se mezi námi i jméno Newman, v tomto případě Melissa, jejíž strýček byl Alfred Newman, legendární hudební režisér studia Fox; složil hudbu k více než dvěma stům filmů a získal devět Oscarů. Missy byla výtečná baletka, jejíž zaoblené tvary se nyní postavily do cesty její taneční kariéře. Do roka získala dobrou roli ve filmu Neporažení (The Undefeated) s Johnem Waynem a Rockem Hudsonem. Missy, stejně jako Lizzie, měla zvučné příjmení, ale obě měly také spoustu talentu. Linda Pecková byla před příchodem ke studiu Fox velmi úspěšnou modelkou. A když se provdala, vystupovala pod jménem Linda Dano po celá desetiletí v televizních seriálech, hrála například Felicii Gallantovou v televizním seriálu Jiný svět (Another World) a postavu Rae Cummingsové v několika denních show.

Krátce po mém vstupu do kurzu se ke skupině přidal vytáhlý chlapík s hlubokým hlasem. Jmenoval se Sam Elliott. Ačkoli vyrostl v Oregonu, jeho rodina pocházela z Texasu. A od chvíle, kdy se objevil, jsem viděl, že je naprosto v souladu s tím, co by Curt nazval jeho „nástroji“. Pro mě to znamenalo, že ví, kdo je a co chce dělat. Je to docela těžké popsat. Prostě se mi zdál víc… zformovaný. Já jsem byl naproti tomu rozpracovaný exemplář. Sam a já jsme se rychle stali přáteli a je to přátelství, které vydrželo celý život.

Jack Woodford věnoval každému z nás malou knížku v tvrdých deskách obsahující literární úryvky. Rozesadil nás do kruhu a střídali jsme se ve čtení vybraných ukázek pro hlasový trénink. Díky němu byla hlasová výchova vlastně docela zábavná. Hodiny tance vyžadovaly určité povinnosti, jimž jsem se podrobil – až po příslušnou uniformu, punčochové kalhoty. Snažili jsme se naučit stepování, soft-shoe, dokonce i moderní tanec s tím podivným stahováním v pase. V každé disciplíně improvizoval Jon Gregory taneční figury, což byl způsob, který jsem neměl naději napodobit. A pak tu byl balet. Postrádal jsem pružnost v tom smyslu, jak je to potřebné pro balet. Takže Helene Gregoryová, která se stala mou dobrou kamarádkou, mi pomáhala zvednout nohu na baletní tyč, abych mohl dělat rozcvičku. Byl jsem však pyšný na své skoky, ty byly nejblíže tomu, co jsem mohl uplatnit z basketbalu. Zastiňoval jsem v tom nejsmělejší očekávání talentové školy, překonával jsem dokonce i velkolepé skoky velmi soustředěného Sama Elliotta.

Jednoho dne na začátku taneční hodiny vešla dovnitř tmavovlasá dívka v černém trikotu. Omluvila se, a když si našla místo, stála přímo vedle mě.

„Ahoj, já jsem Linda Harrisonová,“ řekla.

„Já jsem Tom.“

„Doufám, že ti to nevadí. O tanec se zajímám celý svůj život a tady ve studiu jsem pracovala. Souhlasíš s tím, když se teď k tobě přidám?“

„Jistě. Prosím. Vítej.“

Po hodině ke mně přišla Helene a zeptala se: „Co si myslíš o Lindě?“

Řekl jsem, že mi připadá jako velmi milý člověk, velmi neformální.

„Ano, to jistě je,“ řekla Helene. „Víš, právě dokončila natáčení Planety opic (Planet of the Apes), kde hraje dívku, do níž se zamiluje Charlton Heston.“ Helene se chystala k odchodu. „Jo, a taky chodí s naším šéfem Richardem Zanuckem.“

„Heleno,“ odpověděl jsem, „podívejme se na to reálně. Ano, je půvabná, a ano, je náhodou velmi krásná. Ale dobře vím, že je o světelné roky přede mnou. A bez ohledu na to, s kým chodí, chtěl bych se posunout na vyšší příčku. Podívej, jsi moje kamarádka, takže doufám, že mi dopřeješ tajné potěšení mít ji vedle sebe, dokud bude chtít s námi zůstat.“

Občas jsme měli nějakého hosta. Tím, na kterého si nejvíc vzpomínám, byl Marcel Marceau. Ne proto, že bych se byl chtěl stát mimem, ale protože s námi strávil celé odpoledne. Mluvil o umění pantomimy. Předvedl své umění. Vyprávěl příběhy. Byl laskavý a milý a opravdově se zajímal o naše názory. A my jsme se nemohli nabažit toho, o co se s námi tak velkoryse dělil.

Naše skupina talentového kurzu byla velmi soudržná. Stýkali jsme se. Stali jsme se přáteli. Curt nás všechny pozval na grilování u svého malého domu na pláži v Malibu, studenty, učitele, všechny. Když někdo získal roli, což znamenalo zvýšení příjmu, měli jsme všichni záminku k oslavě. Můžu upřímně říct, že jsem ve skupině nikdy neviděl žádnou skutečnou žárlivost. Prostě jsme všichni byli na stejné lodi, snažili jsme se získat práci, ale nebylo nás moc vidět. Drželi jsme při sobě. Pokud měl někdo štěstí, že se mu skutečně podařilo dostat roli, tak i kdyby se hodila také pro ostatní, stejně jsme byli radši, když ji dostal někdo z nás, než aby ji získal někdo zvenčí. Možná je to z mé strany trochu naivní, ale určitě jsme tak všichni, v čele s Curtem Conwayem, v zásadě uvažovali. Pokud nebyl Curt otcovskou postavou, byl alespoň oblíbeným strýčkem.

Kdykoli jsme neměli vyučování, byli jsme v relaxační místnosti. Všichni jsme povídali, vtipkovali a pili kávu. Lyle přicházel se svým přenosným magnetofonem. On a já jsme hráli různé postavy a inscenovali poslední vtip, který jsme někde zaslechli, včetně podomácku vytvořených efektů, zvuku kroků a zavírání dveří a samozřejmě i prdění. Ostatní se přidávali, cenný přínos představovala Corinna Tsopeiová, jejíž řecký přízvuk měl specifický nádech, pro posledně jmenovaný zvukový efekt přímo ideální. Po požárních schodech jsme vycházeli na malou plošinu na střeše a tam jsme si nacvičovali scénky nebo se opalovali či jen tak vysedávali. Oběd v kantýně byl vždycky událostí. Bože, jaká to všecko byla legrace!

V hodinách herectví ale byla jen samá práce. Kvůli tomu jsme tu koneckonců byli. Kritika mé scény v Supermanovi spočívala v podstatě jen v dlouhé, přemýšlivé pauze, po níž následovala útěcha: „Bylo to… velmi pěkné.“ Tehdy jsem slýchal o učitelích, kteří vás rozeberou a v podstatě zformují k obrazu svému. Curt takový nebyl. Byl to dobrý člověk, jemný ve své kritice, který do hodnocení vždy vkládal něco pozitivního a posilujícího. Asi cítil, že potřebuji trochu času, abych mohl spočinout a pozorovat ostatní.

Další scéna, kterou mi přidělil, byla z drsného policejního dramatu Sidneyho Kingsleyho. Šlo o detektivní příběh. Nějak jsem dospěl k názoru, že se do té postavy musím vtělit, a abych toho dosáhl, musím na jevišti prožít nějaký nadpřirozený moment. Ve scéně mi byla partnerkou Linda Pecková. Byla tam jistá spřízněnost a Curt to zjevně viděl. Linda byla stejně tak nová jako já. Ale když jsme zkoušeli, viděl jsem, že má přirozenou schopnost porozumět dramatu.

Poté co jsme předvedli svou scénu, posadili jsme se na židli před Curta a třídu. K Lindě se Curt vyjadřoval velmi pozitivně, ale mám dojem, že se trochu krotil s vědomím, že se ještě musí dostat ke mně. Mě pochválil za několik situací.

Přerušil jsem ho a dovolil jsem si s ním trochu polemizovat: „Ale já to tak úplně necítil.“

„To je v pořádku, Tome,“ řekl.

„Pokud jde o ten moment, o kterém jste se zmínil... Víte, co jsem si myslel? Říkal jsem si: ‚Jaká bude moje další věta?‘“

„To je taky v pořádku.“

„Ten chlap se mi nelíbí,“ řekl jsem. „Četl jsem Tennesseeho Williamse a ani jeho mužské postavy nemám rád. Mám rád jeho ženy, ale...“

„Tome, nejde o to, abys měl tu postavu rád. Tvým úkolem je pochopit ji a ztvárnit.“

„Dobře. No, já mu nerozumím. Můžu příště dostat komedii?“

„Něco ti řeknu,“ řekl Curt. „Příště budeme dělat Obchodníka s deštěm (The Rainmaker). To je barvitější postava. Myslím, že se ti bude líbit.“

Mluvil o postavě ze hry N. Richarda Nashe z prostředí bezútěšně zobrazeného městečka na americkém Západě v době krize.

Když jsme si potom přitáhli židle po této scéně, hned jsem řekl: „Tenhle chlapík se mi taky nelíbí. Promiňte mi to, ale já mu nerozumím. Je to kretén.“

Curt, který si uvědomil, že se tím začíná marnit čas třídy, řekl: „My dva si promluvíme.“

Byl jsem trochu frustrovaný. Jediné, k čemu jsem se skutečně dopracoval, bylo to, že jsem se stal – světe, div se – dobrým studentem. Byl jsem připravený. Dělal jsem domácí úkoly. Nacvičoval jsem. Učil jsem se své role. Ale naučit se text je jen příprava. Věděl jsem, co ty postavy říkají, ale nevěděl jsem, proč to říkají. A učil jsem se, že právě o tom proč bych měl přemýšlet.

Myslím, že další na řadě byla divadelní hra Michaela Gazza Klobouk plný deště (A Hatful of Rain), což rozhodně nebyla komedie. Byla to hra o mladém ženatém muži s tajnou závislostí na morfiu, napsaná na základě improvizací v Actors Studiu. Curt si asi myslel, že by to ve mně mohlo vzbudit jiný pohled na věc.

V závěrečném ročníku na střední škole, když jsem začínal trénovat basketbal, jsem byl v týmu osmý. Měl jsem dvě výhody: nebál jsem se selhání a byl jsem ochotný pracovat. Na začátku sezóny jsem byl rozehrávačem a kapitánem týmu. Totéž na Valley College: nakonec jsem začínal hru. Na USC to tak úplně nevyšlo, ale na poslední semestr jsem získal stipendium. Sport mě naučil, jakou hodnotu má vytrvalost, a tak to bylo i s Curtem a programem pro talenty. Možná jsem byl frustrovaný, ale nenudil jsem se. Teď už jsem byl připravený držet krok a užívat si jízdu, ať už mě zavede kamkoli. Určitě ale nehrozilo, že mě to zavede na Kvantitativní analýzu 2.

Rozhodl jsem se takříkajíc vystoupit z řady. Miloval jsem filmy, a když jsem na ně chodil, strávil jsem tak zřejmě příliš mnoho večerů, kdy jsem se měl učit. Vzpomněl jsem si na film, který jsem viděl ještě na USC, Tisíc klaunů (A Thousand Clowns) podle scénáře Herba Gardnera: líbil se mi tak moc, že jsem na něj šel další večer znovu. Vyprávěl příběh Murrayho Burnse, výstředního autora komedií, který se musel přizpůsobit společnosti, aby mu úřady znovu svěřily do péče jeho synovce. Ano, byla to komedie. Ale rozesmála mě i rozplakala, často obojí najednou.

Ve třídě jsme hráli scény z divadelních her. Napadlo mě, jestli Tisíc klaunů není třeba divadelní hra. Jel jsem do knihkupectví Samuela Frenche, což byl zdroj všech dobrých i špatných her. Měli to tam! Byla to hra! Koupil jsem dva výtisky. Požádal jsem svou kamarádku Lindu Peckovou, aby vystoupila z řady se mnou. Udělala to a stejně tak projevila přirozenou vlohu potlačit nedůvěru. Možná jsem náhodou zapomněl zeptat se Curta, jestli bych mohl pracovat na dvou scénkách najednou. S Lindou jsme to připravili jako překvapení. Na Curta udělala naše iniciativa dojem. Poprvé jsem si jízdu naplno užíval. A z nějakého důvodu jsem u toho asi pochopil ono proč.

Na to jsem odpověděl: „Nechci, abyste se na mě naštval, šéfe. Ale tenhle chlap se mi líbí.“

Děj se odehrával ve westernovém městečku, a když jsem dorazil, představili mě „hlavní hrdince“.

Byla to ona! Viděl jsem reklamu na produkty značky Noxzema a byla to ona!

A teď to byla ona.