Edice MISTROVSKÁ DÍLA SF

50. Frederik Pohl: Svět na konci času

51. Larry Niven: Prstencový svět

52. Poul Anderson: Stráž času

53. Poul Anderson: Vesmírní křižáci

54. Harry Harrison: Na západ od ráje

55. Henry Kuttner: Zuřivec

56. William Gibson: Médium

57. Larry Niven: Stavitelé Prstence

58. Robert Silverberg: Tvář vod

59. William Gibson: Hardcore Mona Lisa

60. Roger Zelazny: Poslední odbočka na Babylon

61. Orson Scott Card: Vykoupení Kryštofa Kolumba + Atlantida

62. Samuel R. Delany: Nova

63. Walter M. Miller, Jr.: Chvalozpěv na Leibowitze

64. William Gibson: Působnost

65. Ursula K. Le Guin: Nespoutaní

66. David Gerrold: Věc pro lidi

67. Robert Silverberg: Muž v labyrintu

Předchozí tituly této edice najdete na internetových stránkách www.laser-books.cz/c/mistrovska-dila-sf/

Přeložil Petr Kotrle

MAN IN THE MAZE

Published by agreement with the author and the author's agents, The Lotts Agency, Ltd.

Copyright © 1969, 2002 by Agberg Ltd.

All Rights Reserved

Copyright © 2025 for the Czech translation by Petr Kotrle

Copyright © 2025 for Cover by Žaneta Kortusová

Copyright © 2025 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN: 978-80-284-0826-8

PRVNÍ KAPITOLA

Tou dobou už Muller znal labyrint celkem dobře. Chápal jeho léčky a klamy, jeho nástrahy a smrtící pasti. Žil v něm devět let.

To bylo dostatečně dlouho, aby se s labyrintem jako takovým vyrovnal, i když s tím, co ho donutilo vyhledat v něm útočiště, se nesmířil nikdy.

Pořád se pohyboval opatrně. Už třikrát nebo čtyřikrát zjistil, že jeho znalosti labyrintu jsou sice obstojné a použitelné, ale zdaleka ne kompletní. Minimálně jednou se ocitl na pokraji záhuby, když jen díky nepravděpodobnému zásahu štěstěny couvl těsně předtím, než mu cestu přehradil nečekaný výtrysk surové, spalující energie. Zanesl jej do mapy, stejně jako padesát dalších podobných míst, ale při pohybu labyrintem o rozloze většího města neměl žádnou záruku, že nenarazí na nějaký nezmapovaný úsek, a dobře si to uvědomoval.

Obloha nad ním tmavla; hluboká, sytá zeleň pozdního odpoledne přecházela do noční černi.

Muller na okamžik přerušil lov a podíval se nahoru na uspořádání hvězd. I to už začínalo být něčím, co dobře znal. Propátral nebe, aby našel skupiny jasných objektů, které by odpovídaly jeho obzvlášť drsnému a trpkému vkusu, a vymyslel si vlastní souhvězdí. Právě se objevila: Dýka, Záda, Šíp, Opice a Ropucha. Na čele Opice poblikávala ušmudlaná hvězdička, kterou považoval za slunce planety Země. Jistotu neměl, protože svůj mapový displej po přistání na planetě zničil. Ale z nějakého důvodu měl pocit, že ta drobná ohnivá kulička bude určitě Slunce. Stejná slabá hvězda tvořila levé oko Ropuchy. Občas si říkal, že na obloze této planety vzdálené od Země devadesát světelných let Slunce vidět nebude, ale jindy byl poměrně přesvědčený, že je to ono. Za Ropuchou se rozkládalo souhvězdí, které nazval Libra, Váhy. Misky těchto vah byly samozřejmě silně nevyvážené.

Na zdejší obloze svítily tři malé měsíce. Atmosféra byla řídká, ale dýchatelná. Muller už dávno přestal vnímat, že obsahuje příliš mnoho dusíku a málo kyslíku. Také množství oxidu uhličitého bylo o něco nižší, což mimo jiné způsobovalo, že prakticky nezíval. To mu nijak nevadilo. S pažbou pušky pevně sevřenou pomalu procházel mimozemským městem a vyhlížel svůj oběd. I to byla součást zaběhané rutiny. Půl kilometru daleko měl v radiačním úkrytu uloženou zásobu jídla na šest měsíců, přesto každý večer vyrážel na lov, aby to, co si ze skrýše vzal, okamžitě nahradil. Zabíjel tak čas. A neztenčenou zásobu potřeboval pro případ, že ho labyrint jednou zmrzačí nebo ochromí.

Bystrýma očima propátrával šikmé ulice před sebou. Kolem něho se zvedaly zdi, proměnlivé stěny, pasti a chaotičnosti bludiště, v němž žil. Dýchal zhluboka. Každou nohou nejdřív pevně došlápl, než druhou zvedl. Rozhlížel se všemi směry. Svit trojice měsíců jeho stín analyzoval a pitval, dělil jej na rozkopírované obrazy, které tančily kolem a natahovaly se před něho.

Hmotnostní detektor, který měl nasazený na levém uchu, pronikavě pípl. Muller podle toho poznal, že zachytil teplotní charakteristiku zvířete v kategorii od padesáti do sta kilogramů. Naprogramoval přístroj tak, aby pracoval ve třech rozpětích, z nichž toto bylo prostřední – kategorie zvířat k jídlu. Detektor mu měl hlásit také blízkost tvorů o hmotnosti deset až dvacet kilogramů – kategorie kousavých zvířat – a pak také vyzařování tvorů nad pět set kilogramů – velká zvířata. Malá uměla jít zuby rychle po krku a velkým bylo jedno, jestli někoho ušlapou. Muller lovil ty mezi a ostatním se vyhýbal.

Přikrčil se a připravil si zbraň.

Na zabíjení zvířat, jež se bludištěm tady na Lemnu potulovala, nebylo třeba používat nějaké zvláštní triky: udržovala se sice ve střehu před sebou navzájem, ale ani po tolika letech jeho přítomnosti mezi nimi si nevšimla, že je predátor. Bylo zjevné, že za posledních sedm milionů let na této planetě žádné inteligentní formy života nelovily, a i když Muller zástupce zdejší fauny střílel každou noc, o povaze člověka je to nijak nepoučilo. Jediné, na co si při lovu dával pozor, bylo najít bezpečné místo, které si předem dobře obhlédne, aby se při soustředění na kořist nestal obětí nějakého nebezpečnějšího tvora. Nástavcem na patě levé holínky prověřil stěnu za sebou, aby měl jistotu, že se neotevře a nepohltí ho. Byla pevná. Fajn. Pomalu couval, až se chladivého, leštěného kamene dotkl zády. Levým kolenem zaklekl na mírně poddajný povrch. Podíval se přes mířidla na hlavni své pušky. Byl v bezpečí. Mohl si dovolit počkat. Uběhly možná tři minuty. Hmotnostní detektor dál pípal na znamení, že zvíře zůstává v okruhu sta metrů. Tón se postupně o něco zvyšoval, jak tepelné vyzařování sílilo. Muller nikam nespěchal. Stál na jedné straně rozlehlého prostranství ohraničeného stáčejícími se sklovitými přepážkami a všechno, co by se z těch blyštivých srpků vynořilo, představovalo snadný cíl. Dnes večer lovil v zóně E, v pátém sektoru labyrintu od centra, který patřil k nejnebezpečnějším. Málokdy chodil dál než do relativně bezpečné zóny D, ale dnes měl troufalou náladu, která ho vyprovokovala, aby se pustil do Éčka. Ode dne, kdy do labyrintu pronikl, už nikdy neriskoval Géčko nebo Háčko a až v Efku byl za celou dobu jenom dvakrát. Do Éčka chodil možná pětkrát za rok.

Napravo od něho se objevily sbíhající se linie stínu, které vystupovaly z jedné zakřivené lesklé stěny. Tón hmotnostního detektoru dosáhl horní hranice výškového rozpětí pro živočicha podobné velikosti. Nejmenší měsíc Atropos, který si to vesele mašíroval po obloze, rozložení stínů změnil: místo aby se čáry sbíhaly, jeden černý pruh teď ostatní dva křižoval. Muller věděl, že je to stín čenichu. Okamžik nato svou kořist uviděl. Zvíře o rozměrech velkého psa mělo šedý rypák a žlutohnědé tělo. Bylo hrbaté, ošklivé a očividně masožravé.

V několika prvních letech tady se lovení masožravců vyhýbal, protože si myslel, že jejich maso nebude dobré. Raději se zaměřoval na zdejší obdobu krav a ovcí – krotké kopytnatce, kteří se bezstarostně potulovali bludištěm a spásali trávu z parkových ploch. Teprve když ho chuťově nevýrazné maso omrzelo, začal lovit jeden druh tvorů vybavených tesáky a drápy, kteří se býložravci živili, a překvapeně zjistil, že jejich maso je znamenité. Sledoval, jak zvíře vyšlo na prostranství. Zaškubalo protáhlým čenichem. Z místa, kde se krčil, Muller slyšel, jak větří. Jenže pach člověka tomuhle živočichovi nic neříkal.

Mrchožrout si sebevědomě a pyšně vykračoval po lesklém povrchu. Nezatažené drápy na něm vydávaly cvakavé a škrábavé zvuky. Muller stáhl paprsek na jehlovou šířku a pozorně zamířil. Chvíli měl v zaměřovači hrb na hřbetě, chvíli zadek zvířete. Zbraň reagovala na blízkost a zasáhla by cíl automaticky, ale Muller vždycky přepínal na manuální zaměřování. On a zbraň měli odlišné cíle – zbrani šlo o zabití, Mullerovi o jídlo, a bylo snadnější sám zamířit, než se snažit zbrani vysvětlit, že propálením měkkého, šťavnatého masa na hrbu ho připraví o nejchutnější porci.

Zbraň by ve snaze najít nejjednodušší cíl ten hřbet propálila až na páteř a zvíře skolila. Muller dával přednost rafinovanosti.

Zvolil cíl necelých dvacet centimetrů před hrbem: místo, kde páteř vstupuje do lebky. Jeden výstřel stačil. Zvíře se ztěžka svalilo. Došel k němu nejrychleji, jak si troufal, ale stejně si dával pozor na každý krok. Rychle odřezal to, co nebylo důležité – končetiny, hlavu, břicho – a nastříkal izolační hmotu kolem fláku masa, který vyřezal ze hřbetu. Pořádný steak si vykrojil taky z kýty a oba balíčky si pomocí řemínků přichytil na ramena. Pak se otočil a zapátral po klikaté trase, která byla jedinou bezpečnou cestou do středu labyrintu. Za necelou hodinu může být ve svém doupěti v srdci zóny A.

Měl za sebou půlku prostranství, když uslyšel neznámý zvuk.

Zastavil se a otočil se. K mršině, kterou tam nechal ležet, se plavnými skoky blížili tři drobní tvorové. Ale to, co zaslechl, bylo něco jiného než škrábavé zvuky vydávané mrchožrouty, Že by bludiště chystalo nějakou novou záludnost? Byl to tichý hukot přehlušovaný řezavým pulzováním na středních frekvencích a trval příliš dlouho, než aby se jednalo o řev některého z místních zvířat. Muller takový zvuk ještě nikdy neslyšel.

Ne: nikdy jej neslyšel tady. Ale měl jej uložený ve svých paměťových bankách. Zapátral. Byl to známý zvuk. Dvojí zadunění, jehož tón klesá, jak se jeho zdroj vzdaluje – co to je?

Zaměřil polohu. Vypadalo to, že zvuk se ozval zpoza jeho pravého ramene. Když se tam podíval, nezaznamenal nic než trojitou kaskádu vedlejší zdi labyrintu, jak se zvedá blyštivými jantarovými stupni. Že by nad zdí? Uviděl oblohu prozářenou hvězdami: Opice, Ropucha, Váhy.

A pak si vzpomněl, co je to za zvuk.

Loď, kosmická loď, která přechází z warpového pohonu na iontový, aby přistála na planetě. Nad městem se přehnalo dunění expelátorů a pulzování brzdicích trubic. Byl to zvuk, který neslyšel devět let – od doby, co jeho samovyhnanství na Lemnu začalo. Má tedy návštěvu. Jsou to náhodní vetřelci, nebo ho vystopovali? O co jim jde? Rozhořel se v něm hněv. Měl už po krk jich i jejich světa. Proč ho tady musejí obtěžovat? Muller stál rozkročený, pevně zapřený, částí své mysli jako vždy pátral po hrozbách a zároveň zlostně hleděl k pravděpodobnému místu přistání lodi. Nechtěl se Zemí a pozemšťany nic mít. Zamračil se na svítící tečku v oku Ropuchy a na čele Opice.

Došel k závěru, že se k němu stejně nedostanou.

V labyrintu zemřou a jejich kosti se přidají ke všemu, co se nahromadilo za milion let a teď se povaluje ve vnějších chodbách.

A jestli se dovnitř dostanou, jak se to podařilo jemu–

Budou se s ním muset utkat. Nebylo by to pro ně nic příjemného. Smutně se usmál, upravil si polohu masa na zádech a znovu se plně soustředil na průchod bludištěm. Zanedlouho byl v zóně C, v bezpečí. Dorazil do svého doupěte. Uložil maso. Připravil si večeři. Do lebky mu bušila bolest. Po devíti letech už na této planetě nebyl sám. Ušpinili jeho samotu. Znovu se cítil zrazen. Nechtěl teď po Zemi nic než soukromí, a ani to mu nehodlali dopřát. Ale jestli se k němu do labyrintu dostanou, budou trpět. Jestli.

2

Loď vyrazila z warpového prostoru o něco později, téměř ve vnějších okrajích atmosféry Lemnu.

Charles Boardman s tím nebyl spokojený. Požadoval od sebe stoprocentní výkony a očekával, že všichni kolem něho budou mít standardy nastavené stejně. Piloti obzvlášť.

Zamaskoval své podráždění a palcem aktivoval obrazovku. Stěna kajuty se rozzářila barvitým obrazem planety pod nimi.

Povrch nezakrývaly skoro žádné mraky, přes atmosféru viděl čistě. Uprostřed rozlehlé pláně byla řada terénních vln, které se ostře rýsovaly i z výšky stovky kilometrů. Boardman se otočil k muži vedle sebe a řekl: „Tady to máš, Nede. Lemnoský labyrint. A přímo uprostřed něho je Dick Muller!“

Ned Rawlins našpulil rty. „Tak velký? V průměru musí mít stovky kilometrů!“

„To, co vidíš, je vnější násep. Vlastní labyrint obtáčí soustředný prstenec hliněných valů, které mají na výšku pět metrů a po obvodu měří skoro tisíc kilometrů. Ale–“

„Jo, já vím,“ vpadl mu do řeči Rawlins. Téměř vzápětí silně zrudl, s tou působivou bezelstností, jež Boardmanovi připadala tak kouzelná a brzy ji hodlal využít. „Promiň, Charlesi. Nechtěl jsem tě přerušit.“

„Nic se neděje. Na co ses chtěl zeptat?“

„Ta tmavá skvrna uvnitř vnějších zdí – to je město jako takové?“

Boardman přikývl. „To je vnitřní labyrint. V průměru měří dvacet třicet kilometrů a jenom bůh ví, kolik milionů let je starý. Tam Mullera najdeme.“

„Jestli se dostaneme dovnitř.“

„Až se dostaneme dovnitř.“

„Ano. Ano. Samozřejmě. Až se dostaneme dovnitř,“ opravil se Rawlins a znovu zrudl. Krátce, upřímně se usmál. „Není možné, že nenajdeme vstup, že ne?“

„Muller ho našel,“ řekl tiše Boardman. „Je uvnitř.“

„Ale je první, kdo to dokázal. Všichni ostatní, kteří se o to pokusili, dopadli špatně. Tak proč my–“

„Těch, kteří to zkusili, nebyl zrovna mnoho,“ prohlásil Boardman. „A nebyli na ten oříšek dobře vybavení. My to dokážeme, Nede. Dokážeme to. Musíme. Uvolni se a užij si přistání.“

Loď zatočila k planetě. Boardmanovi, vystresovanému brzděním, se zdálo, že klesá až příliš rychle. Nenáviděl cestování a okamžik přistání nenáviděl nejvíc ze všeho. Ale z této cesty se nemohl vykroutit. Položil se do závěsného lůžka z akcelerační pěny a zhasl obrazovku. Ned Rawlins pořád seděl vzpřímeně a oči mu zářily vzrušením. Jak úžasné je být mladý, pomyslel si Boardman. Sám si nebyl jistý, jestli to myslí sarkasticky nebo ne. Mladík byl každopádně silný a zdravý – a chytřejší, než to občas vypadalo. Slibný kluk, řeklo by se před několika stoletími. Boardman už si nepamatoval, že by on sám takovým mladým mužem někdy byl. Připadalo mu, že byl odjakživa na prahu středního věku – mazaný, vypočítavý, efektivní. Teď mu bylo osmdesát, takže už měl za sebou skoro půlku života, přesto se mu nechtělo věřit, když se nad sebou upřímně zamyslel, že by se jeho osobnost od dvacátých narozenin nějakým zásadním způsobem změnila. Osvojil si dovednosti, naučil se řídit lidi, byl teď chytřejší, ale kvalitativně se nelišil. Zato mladý Ned Rawlins bude za nějakých šedesát let úplně jiný člověk, a z toho nezralého mladíka v sousedním křesle přežije jenom velmi málo. Boardmanovi to nedělalo radost, ale tušil, že tato mise se stane zkouškou ohněm, která Nedovu nevinnost spálí na prach.

Zavřel oči, když loď zahájila poslední fázi přistávacích manévrů. Cítil, jak se po jeho stárnoucím těle sápe gravitace. Dolů. Dolů. Dolů. Kolik sestupů na planetu už absolvoval? A všechny je nenáviděl. Diplomat žije neustále v jednom kole. Vánoce na Marsu, Velikonoce na jednom z kentaurských světů, slavnost slunovratu na smradlavé planetě u Rigelu – a teď tato cesta, nejkomplikovanější ze všech. Člověk není stvořený k tomu, aby takhle poletoval od jedné hvězdy ke druhé, pomyslel si. Přestal jsem vnímat vesmír. Říká se, že žijeme v nejbohatší éře lidské existence, ale podle mě může být člověk bohatší, když poznává všechny atomy jediného zlatého ostrova v modrém moři, než když tráví dny štrádováním mezi všemi světy.

Věděl, že mu přitažlivost Lemnu křiví obličej, jak se loď řítila k planetě. Na krku měl těžké podbradky a po těle tu a tam faldy přebytečného masa – dodávaly mu změkčilého, zhýčkaného vzhledu. Nestálo by ho mnoho úsilí nechat se přetvořit do štíhlého vzhledu moderního muže, který teď byl v módě; v této době mohli muži staří století a čtvrt vypadat jako mladíci, když chtěli. Boardman se už na začátku kariéry rozhodl simulovat autentické stárnutí. Dá se to nazvat investicí; to, co člověk ztratí z pohledu elegance, získá postavením. Jeho oborem bylo poradenství pro vlády a vlády nerady platí za poradenství mužům, kteří mají tvář kluků. Boardman vypadal posledních čtyřicet let na pětapadesát a očekával, že si vizáž silného, vitálního středního věku udrží přinejmenším ještě půl století. Později, až vstoupí do závěrečné fáze kariéry, znovu dovolí času, aby na něm zapracoval. Získá bílé vlasy a scvrklé tváře osmdesátníka a spíš než jako Odysseus se bude chovat jako Nestor. V tuto chvíli se z profesního hlediska hodilo vypadat jen lehce neupraveně, jak to dělal on.

Postavou byl malý, ale zároveň natolik robustní, že s přehledem vévodil každé skupině u jednacího stolu. Jeho mohutná ramena, hluboká hruď a dlouhé paže by slušely spíš obrovi. Když vstal, prozradil na sebe, že výšku nemá ani průměrnou, ale vsedě byl impozantní. Zjistil, že i tato vlastnost může být výhodná, a nikdy neuvažoval, že by na ní něco změnil. Mimořádně vysoký muž se hodí spíš na velitele než na poradce a on nikdy velet nechtěl. Měl raději nenápadnější metody uplatňování síly. Ale malý muž, který u stolu vypadá jako velký, může ovládat říše. Byznys říší se řeší vsedě.

Celé jeho vzezření bylo autoritativní. Měl výraznou bradu, tlustý, tupý a působivý nos, rty smyslné a pevné zároveň, obočí obrovské a rozcuchané: z mohutného čela mu vyrážely proužky chlupů, které by ohromily i neandertálce. Vlasy nosil dlouhé a neupravené. Na prstech se mu blyštěly tři prsteny, z nichž jeden byl gyroskop z platiny posázené rubíny s matnými intarziemi z uranu 238. V oblékání měl strohý, konzervativní vkus, který se projevoval tím, že tíhl k silným látkám a skoro až středověkým střihům. V jiné éře by mu slušela role světáckého kardinála nebo ambiciózního ministerského předsedy, byl by důležitý u každého dvora v každé době. Byl důležitý i teď. Cenou za důležitost však v Boardmanově případě bylo překotné cestování. Zanedlouho měl přistát na další cizí planetě, kde bude mít atmosféra nepříjemnou vůni, gravitace bude nepatrně silnější, než by měla být, a slunce nebude mít správný odstín. Boardman se zachmuřil. Jak dlouho ještě to přistání potrvá?

Podíval se na Neda Rawlinse. Dvaadvacet třiadvacet let, tak nějak: na pohled ukázkový naivní mladý muž, ačkoli Boardman věděl, že Ned je dost starý, aby se naučil víc, než na sobě zřejmě dává znát. Vysoký, konvenčně hezký i bez kosmetických operací: světlé vlasy, modré oči, plné, velice proměnlivé rty, dokonalé zuby. Syn komunikačního teoretika, již zemřelého, který patřil k nejbližším přátelům Richarda Mullera. Boardman se spoléhal, že jim toto pouto hodně pomůže v choulostivé transakci, kterou mají před sebou.

„Není ti dobře, Charlesi?“ zeptal se Rawlins.

„Přežiju to. Za chvíli budeme dole.“

„Vypadá to, jako by se přistání hrozně táhlo, co?“

„Ještě chvilku,“ odvětil Boardman.

Na chlapcově tváři jako by se síly, které na ně působily, skoro nepodepsaly. Levou líc měl trochu protaženou dolů, to bylo všechno Bylo zvláštní vidět na té zářivé tváři něco, co vypadá jako úšklebek.

„Už tam budeme,“ zamumlal Boardman a znovu zavřel oči.

Loď překonala poslední mezeru, která ji dělila od země. Expelery se vypnuly, brzdicí trubice naposledy zahučely. Nastal poslední nepříjemný okamžik nejistoty, který vystřídala stabilita, když se přistávací drapáky pevně zachytily a rachot přistání utichl. Tak jsme tady, pomyslel si Boardman. A teď do labyrintu. Za Richardem Mullerem. Podívat se, jestli se z něj za posledních devět let nestalo něco míň děsivého. Třeba je touhle dobou jako všichni ostatní. Jestli ano, pomáhej nám všem bůh.

3

Ned Rawlins příliš necestoval. Navštívil zatím pouze pět planet, z nichž tři se nacházely v jeho domovské soustavě. Když mu bylo deset, táta ho vzal na letní výlet na Mars. O dva roky později si prohlédl Venuši a Merkur. V šestnácti dostal jako dárek za maturitu let mimo Sluneční soustavu, až na Alfu Centauri IV. A o tři roky později absolvoval smutnou cestu do soustavy Rigelu, aby po nehodě přivezl domů tátovo tělo.

Rawlins věděl, že v době, kdy putovat z jedné hvězdokupy do druhé není díky warpovému pohonu o moc těžší než z Evropy do Austrálie, to není žádný cestovatelský rekord. Ale měl dost času, aby se v tomto směru vyřádil později, až ho začnou posílat na diplomatické mise. Podle toho, jak to popisoval Charles Boardman, se radost z cestování stejně rychle vytratí a z poletování po vesmíru se stane jenom další rutina. Rawlins bral znuděný přístup muže skoro čtyřikrát staršího než on s rezervou, ale tušil, že Boardman má pravdu.

Jen ať ta znuděnost přijde. Právě teď Ned Rawlins kráčel pošesté v životě po jiné planetě a byl tím nadšený. Loď přistála na rozlehlé planině obklopující Mullerův labyrint; vnější náspy bludiště jako takového ležely sto kilometrů na jihovýchod. Na této straně Lemnu byla půlnoc. Den na planetě trval třicet hodin a rok měl dvacet měsíců; na této polokouli začínal podzim a vzduch byl chladný. Rawlins se vzdálil od lodi. Posádka vykládala extrudery, které jim vybudují tábor. Charles Boardman stál kus stranou, zachumlaný do tlustého kožichu a pohroužený tak hluboko do introspektivního rozpoložení, že Rawlins neměl odvahu se k němu přiblížit. V jeho přístupu k Boardmanovi se mísila úcta se strachem. Věděl, že je to cynický starý mizera, přesto nebylo možné ho neobdivovat. Věděl, že Boardman je opravdový velikán. Mnoho takových nepotkal. Jedním z nich byl možná jeho otec. Dalším byl Dick Muller, jenže Rawlinsovi samozřejmě nebylo o mnoho víc než dvanáct, když se Muller dostal do toho ohavného průšvihu, který mu rozbil život na padrť. Rawlins si říkal, že poznat tři takové muže za jeden krátký život je skutečně privilegium. Přál si, aby jeho kariéra byla ve výsledku aspoň zpola tak působivá jako Boardmanova. Pochopitelně neměl Boardmanovu vychytralost a doufal, že se k ní ani nikdy nedopracuje. Zato měl jiné vlastnosti – určitou ušlechtilost duše – která Boardmanovi chyběla. Můžu být užitečný po svém, říkal si, a pak se zamyslel, jestli taková naděje není naivní.

Nabral do plic cizí vzduch. Zadíval se na oblohu, která se hemžila neznámými hvězdami, a marně se pokoušel najít nějaký známý obrazec. Po planině se honil mrazivý vítr. Tato planeta působila opuštěně, bezútěšně, prázdně. Četl o Lemnu ve škole: jedna z opuštěných dávných planet neznámé mimozemské civilizace, tisíc let mrtvá. Po jejích obyvatelích se nezachovalo nic než zkamenělé kosti a úlomky předmětů – a samozřejmě bludiště.

Smrtící labyrint obepínal město mrtvých, kterého jako by se čas skoro nedotkl.

Archeologové město propátrali ze vzduchu, prosondovali je pomocí senzorů, a nakonec zahořkli zklamáním, když zjistili, že do něj nedokážou bezpečně proniknout. Prvnímu tuctu expedic na Lemnos se nepodařilo cestu do bludiště najít. Všichni, kteří do něj později vstoupili, zahynuli, stali se obětí skrytých pastí, jež byly ve vnějších zónách rafinovaně nastraženy. K poslednímu pokusu o průnik dovnitř došlo před nějakými padesáti lety. Potom sem přiletěl Richard Muller, když hledal místo, kde by se schoval před lidstvem, a nějak cestu našel.

Rawlins byl zvědavý, jestli se jim podaří s Mullerem navázat kontakt. Přemýšlel taky, kolik mužů, s nimiž let absolvoval, zemře dřív, než se do labyrintu dostanou. Možností vlastní smrti se nezabýval. V jeho věku byla ještě smrt něčím, co se týká jiných lidí. Ale mnozí z mužů, kteří v tuto chvíli stavějí tábor, budou za několik dní mrtví.

Možná by v těchto úvahách pokračoval, kdyby se nablízku neobjevilo zvíře. Lehkým krokem se vynořilo zpoza písčitého pahorku nedaleko od něho. Rawlings si mimozemského tvora se zájmem prohlížel. Vypadal trochu jako velká kočka, ale jeho drápy se nezatahovaly a tlama byla plná nazelenalých zubů. Světélkující pruhy dodávaly štíhlým bokům nápadný odstín. Rawlins nechápal, k čemu může být predátorovi taková svítící kůže dobrá, pokud zář nepoužíval jako určitou návnadu.

Zvíře se k Rawlinsovi přiblížilo na vzdálenost asi deseti metrů, zadívalo se na něho bez známek opravdového zájmu, načež se ladně otočilo a odklusalo k lodi. Kombinace nezvyklé krásy, síly a hrozby, již zvíře představovalo, byla působivá.

Blížilo se k Boardmanovi. A on vytahoval zbraň.

Rawlins si náhle uvědomil, že křičí. „Ne! Nezabíjej je, Charlesi! Chce si nás jenom prohlédnout–“

Boardman vystřelil.

Zvíře vyskočilo do vzduchu, za letu sebou křečovitě zaškubalo a dopadlo se všemi končetinami nataženými. Rawlins přiběhl blíž, otupělý šokem. Domníval se, že pro zabití tvora nebyl žádný důvod. Zvíře si nás jenom obhlíželo. Taková podlost!

„To jsi nemohl chvilku počkat, Charlesi?“ vyhrkl vztekle. „Třeba by samo odešlo. Proč–“

Boardman se usmál. Kývl na jednoho člena posádky, a ten na padlé zvíře vzápětí nastříkal síť ve spreji. Tvor se malátně pohnul, když jej muž vlekl k lodi. Boardman tiše řekl: „Jenom jsem je uspal, Nede. Část nákladů za tuhle cestu si odpočítáme z účtu federální zoo. Vážně sis myslel, že střílím po všem, co se šustne?“

Rawlin se najednou cítil hrozně malý a hloupý.

„No– vlastně ani ne. To je–“

„Zapomeň na to. Ne, nezapomínej to. Nic nezapomínej. Pouč se z toho: nejdřív shromáždi všechna data, než začneš vykřikovat nesmysly.“

„Ale kdybych počkal a tys je opravdu zabil–“

„Tak by ses o mně na úkor jednoho zástupce místní fauny dozvěděl něco ošklivého. Získal bys užitečný fakt, že ve mně cokoli neznámého s ostrými zuby probudí vražedné sklony. Místo toho jsi jenom vyloudil hlasitý zvuk. Kdybych je zabít chtěl, kvůli tvému výkřiku bych úmysl nezměnil. Možná by mi to znesnadnilo míření, to je vše, a vydalo mě na milost vzteklému, zraněnému zvířeti. Takže nespěchej, Nede. Hodnoť situaci. Někdy je lepší nechat věcem volný průběh, než zahrát kartu příliš rychle.“ Boardman zamrkal. „Ztrapňuju tě, Nede? Dělám z tebe svým malým kázáním blbečka?“

„Ovšemže ne, Charlesi. Nebudu předstírat, že se nemusím ještě hodně věcí učit.“

„A jsi ochotný učit se ode mě, přestože jsem nesnesitelný starý darebák?“

„Charlesi, já–“

„Promiň, Nede. Neměl bych si tě dobírat. Měl jsi právo pokusit se mi zabránit v zabití toho zvířete. Nemohl jsi za to, že sis moje počínání špatně vyložil. Já bych na tvém místě jednal úplně stejně jako ty.“

„Chceš říct, že jsem neměl čekat a shromažďovat data, když jsi vytáhl tu brokovnici?“ zeptal se zmateně Rawlins.

„Nejspíš ne.“

„Odporuješ si, Charlesi.“

„Možnost být nedůsledný je ale moje privilegium,“ prohlásil Boardman. „Dokonce můj obchodní artikl.“ Upřímně se zasmál. „Dnes v noci se pořádně vyspi. Zítra přelétneme přes bludiště a trochu je zmapujeme. Potom tam začneme posílat chlapy. Předpokládám, že k hovoru s Mullerem se dostaneme během týdne.“

„Myslíš, že bude ochotný spolupracovat?“

Boardmanovou vážnou tváří přelétl mrak.

„Ze začátku ne. Bude v sobě mít tolik hořkosti, že bude prskat jed. My jsme koneckonců ti, kteří ho vyhnali. Proč by měl mít teď touhu Zemi pomáhat? Ale přijde, Nede, protože je to v základu čestný muž, a to se nezmění. I kdyby byl sebevíc nemocný, osamělý nebo ztrápený. Opravdovou čest nedokáže rozežrat ani nenávist. Ty to přece víš, Nede, protože jsi taky takový. Svým způsobem jsem to dokonce i já. Čestný muž. Vezmeme si Mullera do parády. Donutíme ho, aby z toho zatraceného labyrintu vylezl a pomohl nám.“

„Doufám, že máš pravdu, Charlesi.“ Rawlins zaváhal. „A jaké to bude pro nás, až mu budeme stát tváří v tvář? Myslím s ohledem na jeho postižení – na to, jak působí na druhé?“

„Bude to zlé. Hodně zlé.“

„Tys ho viděl, ne? Po tom, co se to stalo.“

„Viděl. Mnohokrát.“

„Nedovedu si reálně představit, jaké to je, být vedle někoho a cítit, jak na tebe tryská celá jeho duše. Tak to působí, když je člověk s Mullerem, ne?“

„Je to jako vstoupit do lázně s kyselinou,“ odvětil ztěžka Boardman. „Dá se na to zvyknout, ale příjemné ti to nebude nikdy. Člověk má pocit, jako by mu kůže po celém těle hořela. Ohavnosti, hrůzy, hamižnosti, zvrácenosti – tryská to z něho jako fontána hnusu.“

„A Muller je čestný člověk... slušný člověk.“

„Ano, byl.“ Boardman se zadíval ke vzdálenému labyrintu. „Naštěstí. Ale ta úvaha je alarmující, Nede, že? Jestli má vynikající člověk jako Dick Muller v mozku všechno to svinstvo, jak tam uvnitř asi vypadají obyčejní lidé, co myslíš? Lidské trosky se zničenými životy? Nasaď jim do hlavy stejné prokletí, jako má Muller, a budou z nich planoucí majáky, které sežehnou všechno myslící v okruhu několika světelných let.“

„Ale Muller měl devět let na to, aby se ve svém utrpení dusil jako pod pokličkou,“ podotkl Rawlins. „Co když se k němu teď nelze přiblížit? Co když to, co vyzařuje, je tak intenzivní, že to nevydržíme?“

„Vydržíme to,“ řekl Boardman.

DRUHÁ KAPITOLA

Muller v bludišti studoval situaci a zvažoval své možnosti. V mléčně zelených zákoutích zobrazovací nádrže viděl loď, plastové kupole, které vedle ní vyrašily, a pohybující se postavičky lidí. Teď litoval, že se mu nepodařilo přijít na to, jak funguje jemné ovládání nádrže; záběry, které mohl sledovat, byly silně rozostřené. Ale mohl být rád, že vůbec může nádrž využívat. Mnohé prastaré přístroje v tomto městě ztratily užitečnost už dávno, protože se jim rozpadla nějaká životně důležitá součástka. Překvapivé množství jich přečkalo celé věky bez úhony a dělalo tak čest technické dovednosti svých tvůrců, ale Mullerovi se podařilo jen u několika odhalit, jak fungují, a navíc je neuměl dobře ovládat.

Díval se, jak rozmazané postavy jeho lidských krajanů pilně pracují a přemýšlel, jaké nové mučení mu chystají.

Když uprchl ze Země, snažil se nezanechat žádné stopy stran toho, kam má namířeno.

Přiletěl sem v pronajaté lodi, do níž zadal falešný letový plán přes Sigmu Draconis. Během warpového letu samozřejmě musel minout šest monitorovacích stanic, ale každé z nich poslal simulovaný záznam velké okružní galaktické trasy, na níž si dal záležet, aby byla co nejvíc zavádějící.

Rutinní porovnání záznamů ze všech monitorovacích stanic by ukázalo, že když se Mullerova po sobě jdoucí hlášení polohy seřadí, vyjde nesmysl, ale sázel na to, že let dokončí a zmizí dřív, než pravidelná kontrola proběhne. A sázka mu očividně vyšla, protože se ho žádné stíhací lodě nepokusily zadržet.

Poté, co se z warpového prostoru vynořil v blízkosti Lemnu, uskutečnil poslední zastírací manévr, když zanechal loď na parkovací oběžné dráze a dolů slétl ve výsadkovém modulu. Naprogramovaná dezintegrační bomba rozprášila loď na molekuly a úlomky rozeslala do vesmíru po miliardě vzájemně si odporujících drah. Výpočet jejich pravděpodobného zdroje by vyžadoval skutečně supervýkonný počítač! Bomba byla zkonstruovaná tak, aby na jeden čtvereční metr explozního povrchu vytvořila padesát falešných vektorů, což prakticky zaručovalo, že v konečném čase nemůže žádný sledovací prostředek přinést výsledek. A Muller z konečného času mnoho nepotřeboval – řekněme šedesát let. Když odletěl ze Země, bylo mu skoro šedesát. Za normálních okolností by mohl očekávat, že má k dispozici přinejmenším dalších sto let plnohodnotného života, jenže bez lékařské péče, kdy se kurýroval levným diagnostickým zařízením, by byl úspěch, kdyby vydržel do sto deseti nebo sto dvaceti. Šedesát let samoty a poklidná smrt v soukromí, nic jiného nechtěl. Ale teď mu soukromí narušili už po devíti letech.

Skutečně se jim ho podařilo vystopovat?

Došel k závěru, že ne. Za prvé učinil všechna myslitelná opatření, aby tomu zabránil. Za druhé neměli motiv, aby ho sledovali. Nebyl žádný uprchlík, kterého bylo třeba pohnat ke spravedlnosti. Byl jednoduše člověk s odpudivým postižením, které z něho v očích ostatních smrtelníků dělalo zrůdu, a určitě i samotná Země byla ráda, že se ho zbavila. Pro ně byl ostuda a zdroj výčitek, studnice viny a zármutku, něco, co dráždilo svědomí planety. To nejmilosrdnější, co mohl pro své spoluobčany udělat, bylo odstranit se z jejich středu, a on to udělal nejdůkladněji, jak mohl. Sotva by jim stálo za to pátrat po někom tak odporném.

Kdo potom jsou tihle vetřelci?

Tušil, že archeologové.

Rozvaliny města Lemnos je pořád osudově přitahovaly a fascinovaly – působily tak na všechny. Muller doufal, že rizika labyrintu budou mít nadále na lidi odstrašující účinek. Objeven byl už před více než sto lety, ale před jeho příletem se Lemnu dlouho všichni vyhýbali. A měli k tomu dobrý důvod: Muller měl mnoho příležitostí vidět mrtvoly těch, kteří se do labyrintu neúspěšně pokusili proniknout. Jeho samotného sem přivedlo zčásti sebevražedné přání přidat se k seznamu obětí, zčásti ještě silnější zvědavost, jestli dokáže do bludiště proniknout a odhalit jeho tajemství, a zčásti vědomí, že pokud tam skutečně pronikne, pravděpodobně nebude muset snášet příliš mnoho vpádů do soukromí. Teď byl uvnitř, ale dorazili vetřelci.

Nepůjdou dovnitř, přesvědčoval sám sebe.

V jádře bludiště, kde se usídlil, měl k dispozici dostatek senzorů, aby mohl sledovat pohyb veškerých živých tvorů venku, i když nezřetelně. Umožňovalo mu to mít přehled, jak se mezi zónami přesouvají zvířata, jež byla jeho kořistí, a také velcí živočichové, kteří představovali nebezpečí. V omezené míře mohl ovládat bludištní nástrahy, které normálně nebyly nic víc než pasivní pasti, ale za správných okolností se proti určitému nepříteli daly použít útočně. Nejednou se stalo, že shodil do podzemní jámy slonovitého masožravce řítícího se zónou D přímo dovnitř. Kladl si otázku, jestli by tyto obranné prostředky použil proti lidem, kdyby pronikli tak daleko, a zatím na ni nedovedl odpovědět. Necítil ke svému druhu nenávist, jenom byl raději sám, ve stavu, který se dal považovat za klid.

Sledoval obrazovky. Obýval šestiúhelníkovou celu s nízkým stropem – zřejmě jednu z obytných jednotek vnitřního města – vybavenou stěnou sledovacích nádrží. Trvalo mu přes rok, než zjistil, které části labyrintu odpovídají místům na obrazovkách, ale tak dlouho trpělivě rozmisťoval značky, až se mu podařilo přiřadit tmavé obrazy blyštivé realitě. Šest nejnižších obrazovek na stěně mu ukazovalo záběry z oblastí v zónách A až F. Kamery, nebo co to bylo, se otáčely v úhlu sto osmdesát stupňů a umožňovaly tak skrytým, tajemným očím hlídat celý prostor kolem každého vstupu do zóny. Jelikož bezpečný průchod do zóny uvnitř umožňoval vždy pouze jeden vstup a všechny ostatní byly smrtící, obrazovky Mullerovi prakticky dovolovaly kontrolovat postup jakéhokoli slídila do vnitřnějších zón. Dění u kteréhokoli z falešných vstupů nebylo důležité. Ty, kteří se jimi snažili dostat dál, čekala smrt.

Stejnou záhadou byl akvadukt.

Tito tvorové ze známých planet vesmíru zmizeli – v žádné jiné soustavě se nenašlo nic, co by se jim podobalo.

„Odejděte,“ řekl nahlas.

Chtěl je tady mít.

2

3