Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

J. L. Rivero

Sága Sirany: Léčitel

Copyright © J. L. Rivero 2025
Copyright © Grada Publishing, a. s., 2025
Cover illustration © Katarina Kratochvílová, 2025

Ilustrace Katarina Kratochvílová
Sazba a grafická úprava obálky Martina Bártová
Korektury Šárka Dvořáková Tripesová
Odpovědná redaktorka Jana Cihelková

Vydala GRADA Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, Praha 7, jako svou 10 300. publikaci.
První vydání, Praha 2025
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

ISBN 978-80-271-7939-8 (ePub)
ISBN 978-80-271-7938-1 (pdf)
ISBN 978-80-271-5644-3 (print)

Pro Inés, Alvara a Matea, mé milované děti.
Para Marco, mi querido esposo.

~ PROLOG ~

Vítr foukal a s každým dalším poryvem s sebou přinesl sprchu deště. Ten, smíchaný se slanou mořskou vodou, dopadal na palubu houpající se lodi. V dálce prořízl noční oblohu blesk, bouře ustupovala. Mezi nárazy vln a větru byl slyšet křik, zběsilý řev a řinčení zbraní. Toren se držel zábradlí a couval směrem k přídi. Kulhal. Z ošklivé sečné rány na lýtku mu stékala krev. Kolem zuřil lítý boj. Bylo zřejmé, že piráti mají převahu a výhodu momentu překvapení, ale kapitánovi muži se bili statečně. Před chlapcem se objevil muž s krátkou, zahnutou šavlí. Nebezpečně se přibližoval. Na jeho mokré, zjizvené tváři mu hrál potměšilý úšklebek, lačnil po krvi. Čím víc se k němu blížil, tím víc na něj cenil své ošklivé zkažené zuby. Na stěžni za pirátem seděl orel a zářivýma zlatýma očima Torena upřeně pozoroval. Co tu dělal? I přes strach, který cítil, chlapec orla vnímal. Jako by mu chtěl něco říct.

Pirát se zlověstně zachechtal a zaútočil. Udělal výpad vpřed, hoch se ale hbitě zbrani vyhnul a uskočil dozadu. Nohou mu projela prudká bolest. Pirát ho zahnal na příď, odkud již nebylo úniku. Torena obklopovalo zábradlí a širé, rozbouřené moře. Muž se znovu zašklebil a odplivl si. Hoch si uvědomil, že to je jeho konec. Další ranou již pirát nemine. Najednou zaslechl hlas. Chvilku mu trvalo, než pochopil, že hlas slyší ve své mysli. Říkal jediné slovo.

„Skoč!“

Orel, byl to ten orel, uvědomil si Toren.

„Skoč!“ znovu ho nabádal hlas. Pirát zařval a vrhl se na něj.

Vtom se chlapec probudil a zprudka se zvedl. Seděl ve své posteli, v krbu ještě dohoříval oheň, za oknem panovala noc. Znovu si lehl a za pár minut už spokojeně podřimoval.

CESTA

1

~ ZELENÝ DŮM ~

Nad Zeleným domem se probouzely první sluneční paprsky. Proklouzly velkým oknem a nenápadně putovaly po zdi směrem k posteli. Zastavily se přímo na nose Torena Gala. Protože bylo ještě brzy ráno, chlapec se poškrábal a otočil na druhý bok. Paprsky ho však začaly pálit do temene. Unaveně zívl a posadil se. V noci se mu zdál sen. Toren si z něj vybavil pouze slanou chuť moře, řinčení zbraní a zlaté ptačí oči.

Přes okraj postele bylo přehozeno Torenovo oblečení. Hoch se pro něj natáhl a ještě v polospánku se oblékl. Nohou zašátral pod postelí. Vyšťoural nejdříve jednu a potom i druhou koženou botu, do nichž se vzápětí nasoukal. Vstal, protáhl se a přistoupil ke krbu, aby si připnul k pasu lovecký nůž. Opláchl si obličej studenou vodou z mísy na malém stolku a z truhly vytáhl malou vyšívanou brašnu, kterou si přehodil přes rameno.

Rita Galová právě připravovala snídani, když se otevřely dveře a do kuchyně vešel Toren.

„Dobré ráno,“ pozdravila Rita.

„Dobré ráno, mami,“ odpověděl chlapec s úsměvem.

„Dnes jsi vstal brzy,“ mrkla na něj s poťouchlým úsměvem říkajícím Mohl bys tak vstávat každý den.

„Prosím tě, zajdi do kurníku a přines vejce. A cestou vzbuď Miu a Rut, ať mi přijdou pomoct. Už tu dávno měly být,“ dodala a pokračovala ve své práci.

Toren se na matku znovu usmál, sehnul se pro proutěný košík položený vedle kamen a zamířil z kuchyně k pokoji svých mladších sester. Zrovna chtěl zaklepat na dveře, ty se však v ten samý okamžik otevřely a vyšla Rut. Bylo jí deset. Dlouhé, světle hnědé, vlnité vlasy sčesané z čela do falešného copu jí splývaly na zádech.

„Rut, máte jít s Miou pomoct mámě do kuchyně,“ oznámil sestře chlapec. Ta se otočila a nakvašeně zavolala: „Co ti trvá tak dlouho?“

Pětiletá Mia, nejmladší z Galových dětí, se vyloudala z pokoje. Šněrovací boty neměla zavázané a cop, o nějž se pokoušela, se jí moc nevydařil. Tu a tam se z něj uvolnily pramínky černých vlasů. Vyšívanou vestičku měla sice zapnutou, ale netrefila se prvním knoflíkem do správné dírky, a tak byl jeden konec níže než ten druhý.

To, jak Mia vypadá, přišlo Torenovi vtipné, musel se smát. Mia na něj vyplázla jazyk a utíkala chodbou do kuchyně. Rut si jen povzdechla a pomalu se vydala za sestrou.

Chlapec vyšel bočními dvířky ven a přes malý dvorek zamířil k hospodářským budovám. Kurník stál v zadní části pozemku. Cestou k němu musel projít okolo chléva, stodoly a maštale s koňmi. Johan, postarší muž, který sloužil u Galových se svou ženou Otýlií již řadu let, sekal na dvoře před kurníkem dřevo a Otýlie se snažila vyvést z chléva bílou tvrdohlavou kozu. Toren jim popřál dobré ráno a zamířil ke kurníku.

Našel tam dvacet vajec. Chlapec je pečlivě uložil do košíku, vylezl ven a košík postavil vedle schůdků. Potom vyběhl na malý kopec tyčící se nad hospodářskými budovami. Bylo krásné jarní ráno a z kopečka byl pěkný výhled. Posadil se na velký kámen, zhluboka se nadechl čerstvého vzduchu proudícího z kopců za jeho zády a zadíval se na Zelený dům a krajinu za ním.

Stavení stálo na úpatí Holých hor. Na jih, kam mířil hlavní vchod domu, byl výhled do kraje směrem od hor. Toren rád vysedával na kameni a pozoroval mírně zvlněnou krajinu, prostíraly se před ním lesy, louky, potoky, říčky a pár malých vesniček. V dálce na obzoru se třpytilo Křišťálové jezero. Kraji, ve kterém Toren vyrůstal, se říkalo Lukolesí a Zelený dům ležel na jeho okraji.

Galovi bydleli v Zeleném domě po mnoho generací. Stará kamenná budova porostlá břečťanem s velkými okny a novou střechou se nacházela na vyvýšené louce lemované ze tří stran lesem. K domu vedla příjezdová cesta, která se na konci louky stáčela k lesu a skrz něj se vinula do údolí. Vedle výběhu pro dobytek u maštale se prostírala zahrada se záhony a ovocným sadem.

Toren pohlédl k nebi a uviděl hejna střízlíků, jež jako každý rok přilétala z Jihozemě zpět do Holých hor. Ptáci zde strávili léto, nakladli vejce, vyvedli mladé a na podzim se zase vraceli zpět.

Náhle si všimnul, jak po příjezdové cestě cválá jezdec. Zamyslel se, kdo by to tak brzy ráno asi mohl být, ale jak se jezdec přibližoval, Toren poznal svého otce, Bena Gala. Vyskočil z kamene a utíkal do domu oznámit tu radostnou zprávu své matce. Na vejce úplně zapomněl.

Bylo tomu přesně deset dní, kdy do Zeleného domu přijel nečekaný host. Mladě vyhlížející muž v cestovním kabátě a černém, širokém klobouku zaťukal toho odpoledne na dveře. Toren ho zahlédl jen z dálky. Otec s mužem strávil zbytek dne v přijímací místnosti. Druhý den ráno Ben s tajemným mladíkem spěšně odjel. Torenovi se nepodařilo zjistit, proč tak narychlo odjeli a ani kdy se vrátí. Maminka mu vždy, když se ptal, odvětila, že museli jet vyřídit jednu důležitou záležitost do Hradce, hlavního města Lukolesí, a vrátí se, až budou mít vše vyřízené.

„Mami, mami,“ křičel udýchaně Toren, když vběhl do kuchyně. Rita s děvčaty k němu vzhlédly.

„Táta se vrací!“ vypravil ze sebe nakonec.

Mia okamžitě upustila jablka na stůl a utíkala ven. Rut trvalo asi dvě vteřiny, než jí došlo, co Toren právě řekl, a vzápětí vyběhla za svou sestrou. Rita Torenovi radostně rozcuchala vlasy. Společně se vydali za děvčaty.

Ben Gal přijížděl k hlavnímu vchodu. Rut stála na zápraží, ale Mia běžela jako pominutá ke koni a křičela: „Tatí, tatí, ty ses vrátil! Já jsem na tebe čekala a ty jsi byl tak dlouho pryč. Kam jsi jel, tati, a přivezl jsi mi něco? Půjdeme na ryby?“

Ben seskočil z koně a radostně popadnul Miu do náručí. „Mio, ahoj, jak ses měla?“ Dívka dala otci pusu na tvář zarostlou hustým plnovousem. Spustil ji na zem a vyrazil směrem k domu.

Rita svého muže políbila a objala. „Vítej doma,“ přivítala ho. Usmál se na ni a přivítal se i s Rut a Torenem.

„Pojďte, děti, přivezl jsem vám z města pár maličkostí.“ Přistoupil ke svému koni a odepnul od sedla cestovní vak.

„Nejdříve snídaně!“ nekompromisně prohlásila Rita. „Dárky počkají. Musíš mít hlad.“ I když se tento plán Mie příliš nezamlouval, všichni se přesunuli do jídelny.

Místnost voněla čerstvým chlebem, který ležel v ošatce uprostřed stolu, vedle byla v misce uzená paštika, sušené maso, kozí sýr, máslo, jablka a hrušky a sušené švestky. Děvčata přinesla talíř s palačinkami a misky s rybízovou, jahodovou a meruňkovou marmeládou. Rut uvařila čaj a nalila vodu do džbánu a Otýlie donesla čerstvě nadojené kozí mléko.

Všichni zasedli ke stolu, popřáli si dobrou chuť a dali se do jídla. Během snídaně vyprávěl Ben novinky z Hradce. Ubytoval se u Ritina bratra Alfreda, kde bydlel také jejich nejstarší, dvacetiletý syn Dan. Učil se u strýce již pátým rokem na knihvazače.

Ben zašátral ve svém cestovním vaku a vytáhl tlustou knihu.

„To je herbář, Rito, posílá ti ho Dan.“ Rita si knihu prohlédla. Byla svázána v tmavozelených kožených deskách a byl na ní vyražen květ lučního zvonku. Na hřbetě knihy bylo zlatými písmeny napsáno IGNÁC Z YASKARY – VELKÝ HERBÁŘ ROSTLIN ALURIJSKÝCH I CIZOKRAJNÝCH.

„To je krásná kniha,“ pronesla obdivně Mia. „A mami, co je to herbář?“ zeptala se vzápětí.

„Kniha, ve které jsou nakresleny a popsány různé druhy rostlin a bylin, Mio,“ odpověděla Rita.

Dívenka se vyhoupla matce na klín a knihu otevřela. Na jedné stránce se vyjímala barevná, velice detailní ilustrace nějaké cizokrajné rostliny a druhá strana byla popsaná drobným černým písmem. Mia si začala v knize listovat.

„Viděl jsi Fina?“ zeptala se Rita.

„Ano, zajel jsem za ním jedno odpoledne na vojenskou kolej,“ odvětil Ben.

„Měl večerní cvičení, viděli jsme se tedy jenom chvilku. Říkal, že se má dobře. Vyrostl, vypadá už jako dospělý muž,“ usmál se Ben.

Ritě se v očích zaleskly slzy, ale za chviličku po nich nebylo památky. Byly to už tři roky, co svého druhého syna Fina viděla naposledy. Rozhodl se vstoupit do Vojenské akademie královny Eleonory III. Bylo mu osmnáct. V létě se měl na pár týdnů vrátit domů. V závěrečném ročníku, který měl Fin před sebou, pak bývali kadeti obvykle odveleni na hranice Alurie, aby získali zkušenosti na vyšších vojenských postech.

„Mám ti vyřídit, ať se o něj nebojíš, a posílá ti tento dopis.“ Ben vytáhl z kapsy své vesty malou bílou obálku. Rita poděkovala a schovala si ji do malého plátěného kapsáře, který nosívala přivázaný u pasu.

Děti potom vyprávěly otci, jak se měly a co se stalo v Zeleném domě nového v době jeho nepřítomnosti.

***

Po snídani přišel čas na rozdávání dárků. Ben přivezl Mie vyšívaný zelený opasek, Rut červený šátek z pravého perenského hedvábí, vyšívaný stříbrnou nití, a Ritě náhrdelník s krásnými červenými polodrahokamy.

„Torene, tady mám něco pro tebe,“ řekl nakonec a vytáhl z vaku malý kulatý předmět zabalený do kusu látky. Toren předmět rozbalil a vytáhl ruční měděný kompas. Radostí se mu rozzářily oči.

„To až se zase budeš toulat v lese, tak abys vždycky našel cestu domů. Koupil jsem ho od jednoho taarijského kupce na bleším trhu.“

Chlapec věděl, že Taarie leží daleko na jihovýchodním konci Alurie. V přijímacím sále měli na zdi obrovskou malovanou mapu Alurie, kterou přivezla z cest Torenova babička. Taarie byla na samém okraji mapy. Toren rád před mapou vysedával a představoval si, jak to asi vypadá ve vzdálených zemích. Sám se zatím dostal nejdál do Hradce, hlavního města Lukolesí, kam s rodinou jezdívali navštívit své příbuzné na Svátek setí.

„Děkuju, tati,“ vděčně vzhlédl k otci a vyskočil od stolu. Ať přešel po místnosti na jakékoliv místo, střelka kompasu vždy ukazovala jedním směrem.

Rut s Miou odešly do svého pokoje, zkoušet si své nové věci před zrcadlem, a Toren se rozhodl, že hned půjde vyzkoušet kompas do lesa.

„Ale nechoď moc daleko, Torene,“ varovala ho Rita.

***

Hoch si vzal ze stolu kus chleba, sýr a několik jablek a uložil je do brašny. Cestou ven zašel do svého pokoje. Zpod postele vytáhl rybářský prut a dřevěnou krabičku s žížalami převázanou provázkem. Přeběhl kopeček za kurníkem a po úzké pěšince se vydal přes louku směrem k lesu. Vytáhl z brašny kompas a zadíval se na něj. Jestliže teď ručička ukazuje na sever, jsem na jihozápadě, pomyslel si.

Nikdo neznal okolní lesy tak dobře jako on. Vždyť v nich trávil každou volnou chvíli od jara do podzimu, kdy nemusel pomáhat s hospodářstvím nebo se věnovat bojovému výcviku a domácí výuce. I v zimě, kdy byla v lese hromada sněhu, se tam rád vypravil na procházku. Když byli Dan s Finem mladší, chodíval tam Toren s nimi. Potom však oba chlapci povyrostli a Ben je poslal studovat do Hradce.

Nejprve se jen tak toulal pod vysokými stromy, po chvíli ale zamířil k vodopádu. V kopci nad ním ústil potok do tůňky, v níž se proháněli pstruzi. Toren si sednul na pařez, vytáhl prut, na háček upevnil žížalu a nahodil. Za okamžik ucítil, jak ryba vzala za návnadu. Zasekl a z vody vytáhl pěkného duhového pstroužka. Sundal rybu z háčku a pustil ji zpátky do vody. Snědl jedno jablko a chvíli jen tak lelkoval opřený o strom, pozoroval v tůňce svůj odraz. Z hladiny na něj hleděl urostlý mladík, který na svých necelých patnáct let už téměř dorostl svého otce. Světle hnědé, vlnité vlasy se mu stáčely podél hezkého obličeje a pronikavé oříškové oči s fialovými tečkami, které podědil po babičce Rhulle, jak mu říkávala matka, odrážely chlapcovu inteligenci. Hrál si s kompasem a ani si nevšiml, že obloha potemněla a pomalu se schyluje k dešti. Až když mu na hlavu začaly padat první velké kapky, pohlédl k obloze. Skrz koruny stromů uviděl těžké šedé mraky, ze kterých se valily hustší a hustší závoje deště. Nedá se nic dělat, musí se schovat v nedaleké jeskyni.

Promočený až na kost dorazil do suché pískovcové jeskyně, která mu již nejednou posloužila jako úkryt před bouřkou. Od loňského léta měl v rohu přichystanou otep větviček, hromádku listí, pár smrkových šišek a ohniště připravené z oblázků, které našel v horském potoce. U vchodu byl opřený suchý smrček, pro případ, že by potřeboval více dřeva.

Toren položil na ohniště hromádku suchého listí, na ni nalámal nejmenší větvičky a pomocí křesadla, které nosil vždy v brašně, rozdělal malý ohýnek. Když byl plamínek větší, přihodil pár větví i šišek a ohříval si nad ním prokřehlé ruce. Vtom zaslechl z venku nějaký hlas a podivný cinkavý zvuk.

„U matky Uriany, co by to tak mohlo být?“ zabručel si pro sebe.

„Tak pojď, Palečku, pojď ještě kousek,“ ozval se zvenku čísi hlas.

U vchodu do jeskyně se objevil mužík s poníkem. Na nose měl veliké, silné, úplně zamlžené brýle a na hlavě široký, barevný, červeno-žluto-modrý klobouk, ze kterého kapala voda. Zahalen byl do pláště sešitého z mnoha malých kousků různě barevných látek a pod ním měl široké, tmavě červené kalhoty. Při každém pohybu mužík podivně zacinkal.

Celé jeho vzezření bylo přinejmenším prapodivné.

„Pěkně zdravím,“ pronesl muž se silným cizokrajným přízvukem směrem ke smrčku a uklonil se. „Mohl bych s tebou chvilku posedět v této útulné jeskyni a ohřát se u tvého ohně, vzácný pane?“

Toren, který v okamžiku, kdy se mužík objevil u vchodu do jeskyně, vyskočil od ohně, si odkašlal. Muž se k němu obrátil: „Á, tady jsi pane, odpusť, mám špatný zrak.“

Toren nevěděl, co říct, ale vzpomněl si na své dobré vychování a pronesl: „Prosím, buď mým hostem.“ Pak si hned uvědomil, že to nebylo asi to nejchytřejší, co mohl říci – nabídnout cizinci, aby byl jeho hostem v jeskyni v lese –, ale mužík se tvářil vděčně. Zavedl poníka ověšeného hromadou vaků a pytlíků k ohni a sám se posadil na kámen vedle Torena. Otřel si brýle cípem svého kabátu a sundal si klobouk. Na hlavě se mu blýskla pleš, již dokola lemovaly dlouhé tmavé vlasy, tu a tam prokvetlé šedinami.

Když už měl být Toren hostitelem, vytáhl z brašny poslední jablko, chléb a kus sýra, vše rozpůlil a nabídl cizinci. Mužík si stoupl a uklonil se. „Jsi velice laskav, mladý pane. Dovol, abych se ti představil. Jsem magistr Severin Atruvius,“ řekl a zakousl se do chleba se sýrem. Polovinu jablka dal svému poníku Palečkovi.

„Já jsem Toren,“ odpověděl chlapec. „Toren Gal.“

Magistr se na Torena skrz velké brýle dlouze zadíval a řekl. „Víš, že Gal není obvyklé jméno, viď? Proto se tě musím zeptat, jestli náhodou nejsi spřízněn s jistou Jasmínou Galovou. Já pocházím z ostrova Peren. Když jsem byl mladý, přebývala nějakou dobu v mé rodné vesnici vážená paní tohoto jména. Byla to velice sečtělá a zcestovalá žena, učila vesnické děti obecné alurštině, kterou mluvíte zde na pevnině. I mě tehdy učila.“

„Ale jistě, Jasmína Galová je moje babička,“ rozzářily se Torenovi oči. Potom ale trochu posmutněl. „Pane magistře, moje babička byla cestovatelka. Navštívila Alurii a spoustu cizích zemí, ale před patnácti lety, ještě předtím, než jsem se narodil, se vydala na jednu ze svých cest. Poslední dopis od ní přišel z Taarie a od té doby od ní nikdo z rodiny nedostal žádné zprávy.“

„Ach, to je smutné,“ povzdechl si magistr Atruvius.

„To ano,“ přisvědčil sklesle Toren.

Magistr Atruvius se podíval ven. Déšť ustal a mezi stromy už opět probleskovalo slunce. Velké, těžké kapky padaly ze stromů na jehličí.

„Ty jsi jistě zdejší, pane Gale, poradil bys mi, kudy se dostanu na cestu k Malému přístavu? Trochu jsem zabloudil.“

„Ale to je jednoduché,“ odvětil Toren, „kousek odsud, tamhle u těch stromů, teče lesní potok. Půjdeš podél něj proti proudu a asi po míli dorazíš k velké skále. Tam zahneš ostře doleva a po dalších sto metrech narazíš na cestu. K Malému přístavu je to doprava, směrem do hor. Kdyby ses dal doleva, sešel bys do údolí a cesta by tě zavedla do Kozí díry.“

„Děkuji za radu,“ řekl magistr, „budu se s tebou muset rozloučit, pane Gale. Než tě ale opustím, chtěl bych ti něco darovat za tvou pomoc.“ Magistr si rozepnul svůj dlouhý kabát. Na jeho vnitřních stranách mu visela v řadách nad sebou spousta malých, baňatých lahviček uzavřených korkovými špuntíky. To vysvětlovalo ten zvonivý zvuk, když se magistr pohnul. Atruvius zašátral v lahvičkách. „Á, tady to máme. Třetí řada, pátá zleva,“ mumlal si pro sebe. Odepnul jednu z lahviček a podal ji Torenovi.

„Jsou to namleté květy snílka sedmikvětého, když si z něj před spaním uvaříš čaj, budeš mít krásné sny. Použij vždy jen malé množství, tak na špičku nože, kdybys dal do čaje víc, budeš spát čtrnáct dnů,“ zasmál se magistr Atruvius.

„Velice děkuji,“ poklonil se Toren a vzal si lahvičku.

Magistr si nasadil na hlavu velký klobouk a vzal poníka za uzdu. „Sbohem, pane Gale, třeba nás osud ještě někdy svede dohromady. Ať tě provází matka Uriana.“ S těmito slovy se magistr Atruvius s Torenem rozloučil a zamířil k potoku.

Hoch se podíval na lahvičku, kterou držel v ruce. Byl v ní fialový prášek.

Zvláštní den, pomyslel si Toren. Dostal hned dva vzácné dary.

Ještě sice nebylo příliš pozdě, ale Toren se rozhodl vyrazit zpět k Zelenému domu. Jeskyně byla vzdálená alespoň hodinu chůze, a protože se podělil o svůj proviant s magistrem Atruviem, začínalo mu už kručet v břiše.

Cestou si pískal svoji oblíbenou písničku. Když dorazil na kopeček nad kurníkem, vzpomněl si náhle na vejce, která ráno položil na zem vedle schůdků. Seběhl dolů, popadl košík a zamířil ke špajzu za kuchyní, aby je tam uložil.

Úzkou chodbou prošel okolo dveří do svého pokoje, potom minul pokoj děvčat, odkud byl slyšet Rutin hlas. „Mio, okamžitě sundej ten šátek, ještě mi ho zničíš.“

Další dveře vedly do kuchyně. Toren do nich vstoupil a prošel místností na druhou stranu, kde byla malá dřevěná dvířka vedoucí do spíže. Vylezl na stoličku a začal pečlivě skládat jedno vejce vedle druhého do dřevěného stojánku na poličce, když tu zaslechl matčin hlas.

„Tak, Bene, teď když tu nejsou děti, řekni mi, co jste v Hradci domluvili. Kdy budete vyrážet na cestu a kdy se vrátíš?“

Toren chtěl vylézt ze spíže, ale vzápětí uslyšel svého otce, jak si sedá na židli ke stolku.

„Zdržím se tu týden,“ odvětil Ben.

2

~ NÁVŠTĚVNÍK ~

Mladík v širokém černém klobouku a koženém cestovním kabátě vyjel na koni z lesa. Před ním se rozprostírala zelená louka, uprostřed stál velký dům porostlý břečťanem. Za domem se tyčily k nebi nevysoké hory s holými vršky.

Mladík pobídl koně a dojel k domu. Seskočil, koně uvázal u nízkého zábradlí a třikrát rázně zaklepal na velké vstupní dveře.

Po chvíli se dveře otevřely. Zprvu nikoho neviděl, až se někde u jeho nohou ozvalo: „Dobrý den, pane, jdeš za tatínkem?“ U dveří stála malá copatá černovlasá holčička se zelenýma očima.

„Je tvůj tatínek Ben Gal?“ zeptal se mladík.

„Ano,“ píplo děvčátko.

„Tak za ním jsem přijel.“

„Pojď, prosím, dál,“ vyzvalo ho děvče. Mladík dívenku následoval. Vedla ho přes širokou předsíň do prostorné místnosti s krbem a obrovskou mapou zakrývající téměř celou jednu stěnu pokoje. „Tady, prosím, počkej, zavolám tatínka,“ řekla dívka.

Jen co vyšla z místnosti a zavřela dveře, slyšel, jak začala pokřikovat. „Tatí, tatí, je tady nějaký pán, přijel za tebou na návštěvu.“

Po chvíli se otevřely dveře, stál v nich statný muž s hustými kaštanovými vlasy prokvetlými šedinami a plnovousem.

„Dobrý den, co si, prosím, přeješ?“ tázal se muž a pátravě si změřil mladíka od hlavy až k patě.

„Ty jsi Ben Gal?“

„Ano.“

„Já jsem Bertold Grey, syn Ivara Greye.“

Ben otevřel ústa, jako by chtěl něco říct, ale hned je zase zavřel. Přistoupil k židli a sednul si. Ivar Grey byl zámožný obchodník z Modrého Ústí, vážený lukoleský kupec, který obchodoval i s ostatními alurijskými regiony. Ben jej znal pouze z doslechu.

„Prosím, posaď se a řekni mi, proč jsi přijel. Ale nejdřív počkej, požádám ženu, aby nám připravila něco teplého k pití.“

Paní Galová za chvíli přinesla na stoleček u krbu kávu a medové sušenky. Oba muži se uvelebili v dřevěných polstrovaných křeslech.

„Pane Gale, přijel jsem tě požádat o pomoc. Jde o mého otce,“ pravil Bert a vážně se na Bena zahleděl. „Nejprve ti ale musím vyprávět, co se mému otci přihodilo, abys celou záležitost pochopil.“

„Nevím sice, jak bych ti mohl pomoci,“ řekl udiveně Ben, „ale povídej.“

„Tedy, můj otec se zhruba před rokem vypravil na obchodní cestu do Taarie,“ začal Bert vyprávět, „měl se zdržet čtyři měsíce, ale jedenáct měsíců jsme od něho nedostali žádné zprávy. Potom jednoho dne dorazil do Modrého Ústí Marten, otcův společník z cest. Přinesl nám špatné zprávy. Vyprávěl, že otcova výprava dorazila v pořádku do Taarie. Otec tam dva měsíce vyřizoval obchody s místními kupci. Poslední jeho cesta vedla do přístavního města Terunu. Jednoho dne přišel otce navštívit muž s cizím přízvukem. Tvrdil, že je obchodník z Jihozemě. Říkal, že má v zátoce zakotvenou loď s drahými látkami. Otec se rozhodl, že koupě látek bude jeho poslední obchod před cestou domů. Vyjednal s mužem dobrou cenu a společně s Martenem se na malé loďce vypravili na cizincovu loď, kde mělo dojít k předání zboží. Jen co otec s Martenem vstoupili na palubu, obchodník zavolal svou ozbrojenou posádku, otce s druhem zajali a okradli o peníze určené k obchodu.

Muži strávili dlouhé týdny v podpalubí, společně s dalšími vězni, které ten ničemný pirát podvodem dostal na svou loď, poté okradl a zajal. Po dlouhé plavbě konečně koráb zakotvil ve velikém přístavu. Muži byli odvlečeni do vzdáleného města opevněného vysokými hradbami, kde měli jako otroci pro zdejšího vládce kopat sklepení paláce. Byli drženi v nelidských podmínkách. Od samého začátku byli odhodláni utéct. Během práce ve sklepení se seznámili s mladým vězněm, který ovládal alurštinu. Dozvěděli se, že jsou v Dinu, hlavním městě Istaragu. Začali společně plánovat útěk. Po několika měsících, kdy se ve městě konaly oslavy, podplatil můj otec jednoho strážného diamantem, který měl ukrytý v zubu, a mužům se podařilo z vězení i s jejich novým přítelem uprchnout. Vojáci je začali hledat následujícího dne, ale díky chlapcově znalosti místního kraje, se jim vždy podařilo před pronásledovateli ukrýt. Na útěku je chlapec vedl do vysokých hor, doufal, že tam za nimi vojáci nepůjdou. Jednoho dne, když přecházeli po úzké skalní římse, můj otec uklouzl a spadl několik metrů ze skály dolů. Pád naštěstí přežil, ale vážně si poranil nohu. Aby ho zachránili, museli muži slézt ze stezky, na kterou se s raněným otcem nemohli vrátit zpět. Ztraceni bloudili několik dní v horách, když jednoho večera objevili cestu vedoucí do údolí, v němž tekla řeka a kde stál velký dům se zahradou plnou ovocných stromů. Doufaje, že by mohli najít něco k jídlu, vlezl Marten do zahrady. Na stromech rostly sladké plody, které muži bez váhání snědli. Potom už si Marten pamatoval jen to, že se vzbudili v postelích, umytí a s ošetřenými ranami. Byli ve velikém domě se služebnictvem, které jim připravilo občerstvení a po jídle je odvedlo do místnosti, kde na ně čekala žena, majitelka domu. Od pohledu bylo zřejmé, že je Aluriánka. Vysvětlila jim, že plody stromů, které snědli, člověka při požití většího množství uspí a že je její sloužící našli spící u zdi za její zahradou. Paní chtěla slyšet, co se mužům přihodilo. Otec se svými druhy ženě velice poděkoval za pohostinství, a přestože byli uprchlí vězni, otec se rozhodnul povědět jí celý jejich příběh. Žena mužům nabídla pomoc. Marten po několika dnech nabral síly, ale otcova noha byla stále ve velice špatném stavu, a navíc dostal vysoké horečky. Lena, tak se ta žena jmenovala, se vyznala v léčitelském umění, ale i přes veškerou snahu odhadovala, že se jeho zranění bude hojit i několik měsíců a s velkou pravděpodobností nebude již nikdy moci s nohou hýbat tak jako dřív. Muži se dohodli, že se Marten pokusí dostat zpět do Alurie a přivede pomoc. Lena nabídla otci, že může i se svým mladým přítelem zůstat u ní, než pomoc dorazí. Marten dostal od Leny peníze a koně na cestu. Dokonce s ním vyslala i několik svých lidí, aby ho doprovodili do Camaronu. Za peníze, které mu dala, se mu podařilo zaplatit cestu do Alurie na obchodní lodi.“

„Tvůj příběh je velice poutavý, pane Greyi, nechápu ale, jak bych ti mohl pomoci,“ řekl Ben, který stále netušil, kam tím vyprávěním mladík míří.

„Za chvilku ti vše vysvětlím, nejdříve ale musím dopovědět celý příběh,“ odvětil Bertold. „Tak tedy, Marten dorazil do Modrého Ústí a já se sestrou jsme začali chystat záchrannou výpravu. Marten měl být naším průvodcem, protože jako jediný znal cestu do Lenina velkého domu v horách. Stala se ale nešťastná událost, před dvěma týdny jel Marten navštívit svou rodinu, splašil se mu kůň, ze kterého spadl, a svým zraněním podlehl,“ mladík se odmlčel.

„Pane Gale, přišel jsem tě požádat, jestli by ses nestal naším průvodcem. Říká se, že v Alurii není nikdo lepší než ty, a já chci jít najisto. Navíc jsi člověk vážený a o tvé bezúhonnosti jsem pevně přesvědčen. Dobře bych ti za tvé služby zaplatil,“ řekl poněkud nervózně mladík.

Ben mlčel a zamyšleně hleděl do ohně. Bertovi se zdálo, jako by mu v očích jiskřilo. Potom se na něj podíval a řekl: „Pane Greyi, děkuji ti za tvou důvěru. Chápu, že si děláš o otce velké starosti, nicméně abych byl upřímný, s cestováním jsem před lety skončil.“

„Šlo by pouze o jednu výpravu – cestu do Istaragu, záchranu mého otce a návrat zpět. Jak jsem již zmínil, dobře bych ti za tvé služby zaplatil. Dal bych ti pět tisíc zlatic před cestou a pět tisíc po návratu. Samozřejmě bych ti byl do smrti zavázán,“ zatvářil se trochu zoufale Bert.

Ben chvíli nehnutě seděl. Bylo zřejmé, že přemýšlí. Potom se zvedl. „Pane Greyi, vím že jsi přijel zdaleka, prosím, přijmi u nás nocleh. V tuto chvíli ti nemohu odpovědět. Musím probrat celou záležitost se svou ženou. Zítra ráno ti oznámím, jak jsem se rozhodl. Řeknu sloužícímu, aby se ti postaral o koně a připravil hostinský pokoj.“

„Za nocleh ti budu vděčný. Zítra brzy ráno musím vyrazit do Hradce. Čeká tam na mě má sestra, musíme vypracovat plán, kudy do Istaragu pojedeme, a zařídit vše potřebné na cestu. V případě, že se rozhodneš moji nabídku přijmout, chtěl bych tě požádat, aby ses ke mně ráno přidal.“

***

Ben miloval cestování, většinu svého mládí strávil se svou matkou na cestách. Když mu bylo patnáct let, rozhodl se, že chce být cestovatelem a průvodcem, stejně jako ona. Zkušenosti již měl a jeho matka proti tomu nic nenamítala, vlastně byla ráda, že chce jít chlapec v jejích stopách. Už na prvních cestách se osvědčil a po čase si vybudoval velice dobré jméno. Když potkal Ritu, usadil se, ale ještě několik let po svatbě bral občas příležitostné zakázky po Alurii a severních mořích. Potom se ale jeho matka ztratila a on musel Ritě slíbit, že se svého řemesla vzdá. Dan a Fin byli už na světě a Ritino rozhodnutí přišlo v té době Benovi docela logické. Jak ale léta plynula, Benovi se začínalo po cestování stýskat. Miloval ledový horský vzduch, jízdu neznámou krajinou, lesy, ale i moře, ostré pouštní slunce, racky i delfíny, kteří se v houfech proháněli v jižních mořích podél boků lodí. Rád poznával nové lidi a kultury. Když se vzdal cestování, věnoval se naplno rodině. Několik let opravoval Zelený dům. Postavil kolem domu hospodářské budovy, vysadil na louce za domem ovocný sad a udělal novou střechu. Nyní však bylo už vše hotovo a Ben stále více vzpomínal na staré časy.

Nervózně přecházel v bílé noční košili a pletených ponožkách po ložnici. Rita seděla na posteli se zkříženýma rukama.

„A ten chlapec by chtěl, abys byl jeho průvodcem na cestě do Istaragu?“ zeptala se úsečně.

„Ano,“ odvětil.

„Je mi ho sice líto,“ pronesla Rita příkře, „ale na pobřeží by mohl jet s karavanou, je to bezpečný a zaručený způsob cestování,“ navrhla.

„Nemůže čekat na karavanu, musí vyrazit ihned. Karavany vyrážejí z Hradce k pobřeží jen jednou za dva měsíce, a to nemluvím o cestě přes moře a průvodcovství po Istaragu,“ hájil se Ben.

„Ale jen na jižní pobřeží Alurie to z Lukolesí trvá věčnost, byl bys pryč měsíce, a to ani nemluvím o tom, že by se vám po cestě mohlo něco stát. Navíc vztahy mezi Jihozemí a Alurií jsou napjaté. Slyšel jsi, že v jižních mořích teď řádí spousta pirátů? Ta cesta bude příliš nebezpečná. A vzpomeň si, Bene, co jsi mi slíbil!“

„Moc dobře vím, Rito, co jsem ti slíbil. Je to ale už tak dlouho. Svůj slib jsem dodržel. Šlo by pouze o tuto cestu. Musíš také uvážit, že mi pan Grey slíbil značnou peněžitou odměnu, když s ním do Istaragu pojedu.“

„Ale Bene!“ vyštěkla Rita, „To jsou jenom výmluvy! Moc dobře víš, že peněz máme dost!“ v očích se jí zaleskly slzy.

Ben si sednul na kraj postele vedle ní, vzal ji za ruce a něžně řekl: „Nic se mi nestane. Než jsem tě poznal, cestoval jsem většinu svého života, to přece víš.“

„To si myslela tvoje matka také a patnáct let už o ní nikdo neslyšel,“ rozplakala se.

„Budu opatrný. A dokud budeme na území Alurie, budu ti posílat zprávy,“ slíbil Ben.

Rita se po chvilce uklidnila. „Vidím, že už ses rozhodl, Bene, ale pochopení u mě nehledej,“ pronesla chladným hlasem.

Rita svého muže moc dobře znala a věděla, že když si postaví hlavu, nemá cenu se s ním hádat. Na tu cestu by jel, i kdyby jej prosila na kolenou, aby zůstal doma. V posledních několika letech Ben často vzpomínal na své mládí, na cesty, které podnikl se svou matkou i bez ní, a Ritě bylo jasné, že dříve či později to nevydrží a na nějakou cestu se vydá. Tato příležitost pro něj přišla v tu pravou chvíli a bylo jasné, že si ji nenechá jen tak ujít. Po chvilce napjatého ticha se zeptala už trochu klidnějším tónem.

„Kdy máte v plánu vyrazit?“ zeptala se.

Ben si oddychl, že se s ní už nebude muset hádat.

„Zítra ráno vyrazíme na několik dní do Hradce, kde domluvíme plán cesty, potom se vrátím na pár dní domů. Měli bychom vyrazit co nejdříve.“

„Co mám říct dětem?“ zeptala se Rita.

„Zatím jim neříkej nic, rozloučím se s nimi, až přijedu z Hradce.“

***

Hostinské pokoje se nacházely v podkroví Zeleného domu. Bert byl rád, že po dlouhé cestě spí zase v pohodlné posteli. Chudé hostince, v nichž cestou sem přespával, měly většinou prkenné postele s tvrdou matrací a jako peřina mu sloužil pouze jeho cestovní kabát. Několikrát musel přespat i venku pod širým nebem.

Když se za svítání probudil, vůbec se mu z vyhřáté postele nechtělo. Vzpomněl si ale na Astrid, která na něj čeká v Hradci, a vyskočil z postele. Oheň v krbu dávno vyhasnul a v místnosti bylo chladno. Zrovna se oblékal, když mu někdo třikrát rázně zaklepal na dveře.

Než stačil říct dále, dveře se otevřely a v nich stál Ben Gal.

„Po snídani vyrážíme!“

3

~ POSEL ~

Torenovi to nedalo. Ojaké cestě to asi otec mluví? Vždyť se sotva vrátil zpět zHradce. Tiše slezl ze stoličky aposadil se na ni. Slyšel, jak otec říká: „Na cestu pojedeme ve čtyřech. Já, Bertold, jeho sestra Astrid ajejich přítel Gordon. Doma se zdržím týden apotom vyrazím. SGreyovými se setkám za deset dní vhostinci Na Slepičím kopečku na pomezí Lukolesí, Křišťálového jezera aBarnasu, budeme pokračovat přes hory směrem na jih. Do Istaragu bych chtěl odplout zAluriany atou samou cestou zpět, když půjde vše dobře.“

„Akdy chceš oté cestě říci dětem?“ zeptala se Rita.

Toren vycítil vmatčině hlase podráždění.

„Zítra uoběda,“ odpověděl Ben.

„Jsi si jist, že na tu cestu opravdu chceš jet?“

„Ano, už jsem se rozhodl,“ prohlásil Ben pevně, „anavíc jsem už přijal zálohu.“

Vmístnosti na chvilku zavládlo ticho. Ipřes zavřené dveře Toren vycítil, že matka sotcovou cestou nesouhlasí.

Potom uslyšel vrznout židli aotcovy těžké kroky, jak odchází zkuchyně. Za ním místnost opouštěla lehkým krokem imatka. Kuchyňské dveře se zavřely.

Toren nevěřícně seděl na stoličce ve spíži. Chvilku mu trvalo, než si uvědomil, že jeho otec odjede na dlouhou dobu pryč. Toren najednou pocítil nával nespravedlnosti. Zatoužil jet do Istaragu sotcem. Od malička miloval otcovo vyprávění odalekých cestách, které vmládí podnikl, odobrodružstvích, která zažil, anevídaných věcech, které viděl. Torenovi bylo čtrnáct let abrzy se měl rozhodnout osvé budoucí profesi. On měl jasno. Chtěl cestovat abýt průvodcem, jako jeho otec ababička. Ponese dál tradici rodu Galů. Jediný problém byl vtom, že jeho matka otom nechtěla ani slyšet. Nedovedla si představit, že by přišla odalší dítě. Prý stačí, že se Fin rozhodl pro kariéru, jež mu bránila vídat se srodinou. Nechápal, že mu to Rita nechce dovolit zjediného prostého důvodu, zmateřské lásky. Rita měla osvé děti strach ato, že by chtěl Toren odjet do cizích krajů na bůhvíjak dlouho, vní vyvolávalo hrůzu.

Když se před dvěma lety poprvé svěřil otci, že by chtěl být průvodcem, Ben chvíli váhal apak řekl, že má ještě několik let na rozhodnutí, je mladý aje možné, že názor ještě změní. Také ho připravil na to, že mamince se to asi líbit nebude. Ale Toren moc dobře věděl, co chce. Rozhodl se, že až zítra otec uoběda oznámí svůj plán, požádá ho před matkou, jestli by mohl jet sním.

Náhle si uvědomil, že se schyluje kvečeru aRita brzy přijde připravovat večeři. Vylezl ze spíže azamířil do svého pokoje.

***

Následující den se Toren nemohl dočkat oběda. Od té doby, co zaslechl rozhovor rodičů, si představoval, že konečně uvidí moře, vysoké hory apalmy. Chtěl vědět, jak vypadají delfíni, okterých otec mluvil, obrovští ještěři žijící na Kerenských ostrovech ikaravany slonů avelbloudů, jež křižovaly Jihozemi. Celé dopoledne se nevzdaloval od Zeleného domu, akdyž konečně Rita začala zvonit kobědu, byl ustolu první.

Na oslavu otcova příjezdu upekla Rita sděvčaty kachnu plněnou zelím ajablky, bramborové noky, drůbkovou polévku ajablečný závin. Toren se olizoval až za ušima, jak mu jídlo chutnalo.

Po obědě se Ben postavil aprohlásil: „Děti, musím vám něco oznámit.“ Toren seděl na židli jako na trní. Vten samý okamžik však uslyšeli, jak někdo třikrát rázně zaklepal na vstupní dveře. Než stačili rodiče cokoliv říct, Mia vyskočila od stolu autíkala do vstupní haly.

Slyšeli, jak dívka otevřela dveře. Ben odsunul židli ašel se podívat za Miou, kdo je ruší uoběda. Toren vyběhl za otcem.

Dívka stála ve dveřích anad ní se tyčil vysoký muž vkrátkém zeleném kabátku se znakem zlaté šesticípé koruny. Toren věděl, že jsou to barvy královského dvora Alurie. VZeleném domě nikdy neměli vzácnějšího hosta.

Muž pohlédl na Miu skamennou tváří. Hned však zahlédl Bena vycházejícího zkuchyně.

„Ty jsi Ben Gal?“ zeptal se muž stroze abez vyzvání.

„Ano,“ hleděl na hosta súdivem Ben.

„Jsem královský posel. Mám pro tebe depeši od královny.“ Muž vzeleném vytáhl zbrašny, která mu visela přes rameno, srolovaný list papíru skrálovskou pečetí. To už stáli ve dveřích iRita sRut aTorenem, nevěřícně si muže prohlíželi.

Posel vešel přes práh do domu apodal list Benovi. Bez pozdravu se otočil aZelený dům opustil. Toren pozoroval, jak muž nasedá na svého koně acvalem ujíždí pryč. Ben stál chvilku vpředsíni anevěřícně držel depeši vruce. Potom odešel do přijímací místnosti azavřel za sebou dveře.

Děti se tázavě podívaly na matku, která nevěděla, co jim má říct. „Běžte si hrát ven, děti,“ vyzvala je nakonec. Mia kní ale hned přiběhla azačala vyzvídat. „Mami, kdo byl ten pán? Aco je to depeče?“

Rita se usmála. „To byl královský posel, přinesl tvému otci velice důležité psaní od královny.“

„Aco mu královna píše?“ ptala se Mia.

„To nevím,“ odpověděla Rita sneskrývanou obavou vhlase.

„Šup, Mio, Rut, utíkejte ven pomoct Otýlii natrhat pampelišky pro králíky. Torene, ty běž za Johanem azeptej se ho, jestli nepotřebuje pomoct ve stáji,“ popohnala děti Rita asama se vrátila do kuchyně.

Dívky vyběhly ven. Toren stál nevěřícně vchodbě. Ten posel mu překazil plán. Ben dětem neoznámil odjezd do Istaragu ahoch se ho nemohl zeptat, jestli by mohl jet sním. Potom mu ale začalo vrtat hlavou, co by mohla královna po jeho otci chtít. Bylo zřejmé, že když dopis přinesl sám královský posel, srdečný pozdrav zdovolené to asi nebude.

***

Ben se posadil do křesla ukrbu. Nejprve si prohlédl srolovaný papír se zlatou královskou pečetí se symbolem šesticípé koruny. Potom pečeť opatrně rozlomil. Byl to jen krátký vzkaz.

Vážený pane Gale,

potřebuji tvé služby. Neprodleně přijeď do Aluriany.

Čekám tě oprvním úplňku.

Královna Luna Evelína ±±.

Hlavou se mu začala honit spousta myšlenek. Co by od něj královna mohla jen chtít? Vminulosti sloužil koruně celých deset let. Většinou vyřizoval poselství vtěžko dostupných koutech světa mimo území Alurie. Poselství. Musel se sám usmát tomu slovu, které mu automaticky přišlo na mysl, když se ho někdo ptal na jeho práci. Realita byla taková, že dělal pro krále špeha, zvěda, vyjednavače. Cokoliv, co bylo za potřebí. Pro ochranu své země by udělal bez váhání jakoukoliv práci. Králi byl oddán, měli stejné ideály. Jednou strávil se svou matkou, která sloužila králi jako on, několik měsíců na dvoře krále Hectora ve Xyfu. Dokonce se jim podařilo vyjednat mír, ale všechny tyto cesty podnikl před více než dvaceti lety, vdobě, kdy ještě Alurii vládl starý král Oskar IX., který před dvěma roky zemřel. Od těch dob uplynulo moře času avztahy mezi sousedními královstvími aAlurií se zlepšily. Pravda ale byla, že vposlední době se opět začaly objevovat zvěsti opirátech vjižních mořích, přepadávali obchodní lodě Alurie, plenili vesnice na Kerenských ostrovech aunášeli Aluriánce do otroctví, což potvrzoval ipřípad Ivara Greye.

Vtu chvíli si Ben vzpomněl na Bertolda. První úplněk bude za tři týdny. Bude muset jet napřed. VAlurianě by mohl na Greovy počkat, itak ale není jisté, jestli snimi cestu podnikne. Vše bude záležet na tom, jakým úkolem ho královna pověří.

Ben seděl vkřesle, díval se do vyhaslého krbu apřemýšlel otom, jak se vše, co bylo před chvílí tak jasné, zkomplikovalo. Vtu chvíli uslyšel tiché zaklepání na dveře acvaknutí kliky. Ve dveřích se objevil Toren.

„Torene, co tu děláš, chlapče?“

„Víš, tati, musím stebou oněčem mluvit,“ řekl Toren rychle, aaniž by čekal na otcovu odpověď, zavřel za sebou dveře arovnou spustil.

„Včera jsem zaslechl tvůj rozhovor smatkou ocestě do Istaragu, kterou plánuješ. Víš, že se chci stát cestovatelem aprůvodcem jako ty, tak jsem tě přišel požádat, jestli bych mohl jet stebou.“

Ben pozdvihl obočí. Tohle nečekal.

„Torene, to není možné,“ řekl nakonec, „ta cesta bude nebezpečná, navíc se to teď ještě zkomplikovalo.“

„Já už jsem se ale rozhodl,“ trval na svém Toren akrev se mu nahrnula do tváří. Chci cestovat, ikdyž je máma proti. Možná to bude nebezpečné, ale ty sám jsi vyrůstal sbabičkou na cestách aurčitě všechny výpravy nebyly zrovna nejbezpečnější!“

Ben věděl, že má Toren pravdu, av podstatě byl irád, že chce jít vjeho stopách, ale bylo mu jasné, že Rita stím nebude souhlasit. Pak ho ale něco napadlo.

„Ale otče, já se chci zúčastnit celé výpravy,“ zaprotestoval Toren.

„To nejde, Torene. Maminka stím nikdy nebude souhlasit,“ odpověděl rázně Ben. Potom ale mírnějším tónem dodal, „ale tím, že odvezeš cestovní vybavení do toho hostince, mi moc pomůžeš. Teď mi, prosím, zavolej maminku, musím to sní okamžitě probrat.“

***

Po večeři si Ben zavolal Torena do přijímací místnosti.

***