Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Daniel Gris

Larsovo inkognito

Obálka Tomáš Cikán
Sazba TYPA, spol. s r. o., Praha
Korektura Tereza Filinová
Odpovědná redaktorka Olga Tesařová

Vydala GRADA Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, Praha 7, jako svou 10 046. publikaci.
První vydání, Praha 2025
Vytiskla tiskárna FINIDR, s.r.o., Český Těšín

© Grada Publishing, a. s., 2025
© Daniel Gris, 2025

ISBN 978-80-271-7964-0 (ePub)
ISBN 978-80-271-7963-3 (pdf)
ISBN 978-80-271-5500-2 (print)

Kapitola první

PAN REZAVEJ

Říká se, že zrzaví lidi nemaj žádnou duši. O blbečkovi pod mýma nohama to rozhodně platilo, právě jsem ji z něj totiž vymlátil. Samozřejmě ne úplně, protože jsem si s ním ještě potřeboval popovídat.

Taky se říká, že zrzavý lidi nemá nikdo rád. Tomu bych tak úplně nevěřil, znám pár hezky tvarovanejch rudovlásek, co jsou celkem oblíbený. Nejspíš se to vztahuje jenom na chlapy, což považuju za příhodný. Ještě jsem nepotkal zrzouna, kterej by mi byl sympatickej.

Třetí a poslední moudro praví, že člověku je bližší košile než kabát. Převedeno do mý řeči jde o to, že si málokdo nechá dát výprask, když by ho moh schytat radši někdo jinej. A právě na tohle jsem spoléhal u Pana Rezavýho. On sice už svý dostal, ovšem oba jsme věděli, že ve finále by to mohlo bejt daleko a daleko a daleko horší.

Ten chlap měl samozřejmě nějaký svý občanský jméno, ale to mě ani v nejmenším nezajímalo. Ocejchoval jsem si ho po svým, stejně jako celou jejich bandu.

Timur, Putin, Sandokan, Ronaldo, Homer, Fantomas a Pan Rezavej. Ne že bych snad neměl pamatováka na oficiality, ale takhle jsem se mezi nima orientoval nejlíp. Všichni měli kořeny někde na východě, jejich ctěný rodičové sem nejspíš kdysi přišli za prací, ovšem pro mladý už je tohle město domov. A oni se rozhodli, že v něm začnou kralovat ohněm a mečem, což jsem jim hodlal překazit.

Proč? Protože mám svý město rád, tak proto. I když uznávám, že kolikrát není o co stát. Vždyť to znáte. Prvního dne Bůh uhňácal nebe a zem, a řek si, že to je dobrý. Druhýho dne stvořil oblohu a taky to bylo dobrý, třetího dne pak trávu a stromy, potom slunce a měsíc a zvířata... A tak to šlo dál a pořád to bylo dobrý, dokud neměl sedmýho dne odpočívat. Jenže jemu se odpočívat nechtělo, taky se asi trochu nudil, takže toho posledního dne stvořil tohle město. Nejspíš mělo jít o biblickej sociální experiment či co, jenže se mu trochu vymknul. Aspoň tak to vidím já. Připadá mi, že je tady všeho až moc. Moc betonu, moc špíny, moc agrese, ale taky přepychu, lhostejnosti a tak dále. Ale možná se mýlím, třeba je to tady nachlup stejný jako všude jinde a jedinej rozdíl spočívá v tom, že vůči tomuhle městu chovám ochranářský pudy, protože jsem se v něm narodil. Takže kdo ví?

Ačkoli... Kdyby šlo jen o mý město, třeba bych věci, který se tu semlely, bral s větším nadhledem. Aspoň trochu. Možná bych si řek, že nemá cenu lámat si hřbet kvůli bandě lidí, co za to beztak nestojí.

Jenže ono je všechno vždycky složitější, jinak by to nebyla sranda, že jo.

Problém s Timurem a jeho partou spočíval v tom, že vztáhli svý zpotvořený a nenechavý ruce na mý blízký. A udělali to tím nejhorším způsobem, na jakej se dá přijít. Těžko proto mohli doufat, že já k nim budu shovívavej. Pochopitelně ani nevěděli, že vůbec v něco doufat mají. Netušili totiž, že se k nim blíží tornádo přezdívaný Lars. Neměli ánung, že jim někdo takovej už skoro dejchá za krk. Proč? Protože Lars je přece na zaslouženým odpočinku, ne? Rozvalenej na lehátku kouká na moře, popíjí k tomu ouzo a po svým bejvalým životě už ani nevzdechne. Takovejch roků honil darebáky všech možnejch barev a specializací, šmíroval nevěrný manželky a nasazoval kvůli práci kejhák, že mu teď ten jeho malej kousek pláže nemůže nikdo vyčítat.

Jo, takhle nějak to bylo. Pár měsíců jsem si žil jako v ráji, nebo aspoň dost podobně. Skoro jsem zapomněl, že skutečnej svět není jen písek, drinky, cikády a západy sluníčka nad mořem. Skutečnej svět je promořenej parchantama, který dělaj ostatním ze života peklo. Parchantama, jako byl například tuhle ten zrzavej blbec.

„Vstávej, hovado!“

Odjakživa věřím na čínskou medicínu, na čakry a vzájemný propojení tělesnejch orgánů. Třeba že když někoho nakopnete špičkou boty do žeber, začne líp slyšet. A zafungovala i teď, chlap na zemi se okamžitě začal sbírat a mžoural na mě koutkem pravýho oka. Víc než ten koutek mu z něj nezbyl, podlitiny a otoky mu zabíraly většinu jeho nesympatickýho kukuče.

Sáhnul jsem do kapsy a vyndal plastový proužky s očkem a pravidelnejma hrbolkama. Samozřejmě že obvykle nedám dopustit na poctivej kov, jenže v posledních dnech jsem potřeboval mít lehkou chůzi a především bejt nenápadnej, takže jednorázový pouta se ukázaly jako jasná volba. Chlapovi jsem svázal ruce za zády a pak jsem kejvnul k otevřenýmu kufru auta.

Ani necek a vlezl dovnitř. Uměl si spočítat dvě a dvě, v tomhle případě fakt, že kdybych ho chtěl sejmout, udělám to tady a teď, tudíž mám nejspíš v plánu ho ušetřit. Jeho šance, že se jednou dočká dětí a vnoučat, pokud už je náhodou nemá, byla přímo úměrná tomu, jak bude rychlej a úslužnej.

Zabouchnul jsem kufr, nastartoval a nenápadnej šedej Ford vyrazil na místo, kde si toho pána na nějakou dobu uskladním. Na jak dlouhou? Mno... Na některý otázky je těžký takhle z jedný vody načisto odpovědět.

A taky už jsem musel pryč, protože Murphyho zákony v tomhle městě platěj dvojnásob. Nedivil bych se, kdyby se takhle v noci odněkud vyloup mileneckej páreček. To jsem fakt nemoh potřebovat. Proč? Protože já přece v tuhle chvíli srkám drink s paraplíčkem kdesi daleko na pláži, pamatujete?

Tady jsem inkognito.

Tak moc inkognito, jak jenom jeden zuřivej chlap může bejt.

Kapitola druhá

AŤ SEŠ KDEKOLI, ZŮSTAŇ TAM

Moře, pláž, ouzo amalej domek pod olivovým sadem.

Ptáte se, jak ktomu obyčejnej chlap jako já přijde? Bylo inebylo to snadný. Před lety, když jsem nadobro svlíknul policejní uniformu, jsem si potřeboval srovnat mozek, celej pokroucenej zparagrafů, předpisů, zlodějíčků, pasáků, mrtvol apodobnýho balastu. Vyrazil jsem do světa, aniž bych měl přitom jakejkoli plán, vytyčenej směr anebo aspoň tucha, co, kam, jak aproč. Po nějaký době jsem se ocitnul vŘecku, kde mě při autostopu nabral jeden hluchej dědek aodvezl mě do svý vesnice. Prý myslel, že jsem něčí příbuznej. Nijak ho nezarazilo, že nemluvím jejich jazykem, že nejsem dostatečně snědej aže se ani zdaleka nepodobám nikomu ve vsi. Prostě se rozhod udělat dobrej skutek bez ohledu na to, jestli oněj stojím. Když pak vyšlo najevo, že omně nikdo zmístních nic neví, poslal mě skrz jeho sad kmoři. Posunkama mi naznačil, že tam najdu prázdnej dům, tak ať se na noc uložím. Ráno se prý uvidí.

Ataky že se vidělo. Nikdy vživotě jsem se nevyspal líp. Připadalo mi to, jako když večer zavřete jednu knížku adruhej den pak otevřete jinou, snovým příběhem aodlišnýho žánru. Něco skončilo aněco jinýho začalo, ten tvrdej spánek byl předělem dvou životních etap.

Stavrosovi, jak se dědek jmenoval, jsem pak rukama nohama vysvětlil, že musím pryč, ale určitě ještě někdy přijedu. Pokrčil rameny, nejspíš mu to bylo fuk. Vrátil jsem se za několik měsíců adomek si od něj na chvíli pronajal. Totéž jsem udělal další rok adalší adalší adalší. Pokaždý jsem dorazil kolem Vánoc azůstal tři čtyři tejdny. Vesnička na úpatí hor apřitom na dohled od moře byla mým protijedem na otravu ze života, kterej jsem vedl vupachtěným velkoměstě kdesi na druhým konci Evropy.

Celý ty roky, kdy jsem tam jezdil jako host, jsem si ale sliboval, že až našetřím středně velkej pytel zlaťáků, od starýho pána ten bílej domek smodrejma okenicema koupím. Což se stalo před pár měsícema, kdy jsem se rozžehnal nejen se svým městem, ale taky sprací, která mě živila. Došlo ktomu za okolností, který ssebou přinesl život, já sám tak razantní změnu nechystal. Vlastně jsem nechystal žádnou, ale jak se říká, seznamte boha se svými plány, aon se vám vysměje tak, až si užene kýlu.

Vlastně jsem si nežil špatně. Měl jsem slušnej malej byt sterasou ve čtvrti, kde se vnoci chlapi nemusej bát ošrajtofli aženský opoctivost. Moje práce soukromýho očka, kterou jsem začal dělat po skončení policejní kariéry, mi přinášela adrenalin, zábavu apřiměřený peníze. Ale především jsem skámošem Gregorem spoluvlastnil bar, jakejch už moc nenajdete. Pár malejch stolů, filmový plakáty arocková muzika, to celý vunikátní kombinaci vyšperkovaný domáckou atmosférou.

Tohle všechno jsem pak ale ze dne na den opustil. Moh za to můj poslední kšeft, kterej se krapet zvrtnul, ado poslední chvíle nebylo jasný, jak to pro mě celý skončí. Naštěstí to výjimečně nedopadlo tou podělanou stranou nahoru, takže jsem si přišel na slušnou vejplatu azařídil si neomezeně dlouhej pobyt na sluníčku as kotníkama ve slaný vodě. Jenže jak to tak bejvá, každej líc má isvůj rub. Ten bílej domek pod olivovým sadem pro mě bylo svým způsobem vyhnanství. Po tom úžasným posledním kšeftu jsem se totiž musel změsta vypařit. Aspoň na čas. Nezůstal tam po mně kámen na kameni aspousta lidí byla hladová po tom, aby si se mnou srovnala účty. Vtu chvíli se víc než hodilo, že se můžu vrtnout někam, kde mě nikdo nenajde. Přitom jsem se ale musel vzdát asi tý nejcennější věci, kterou jsem kdy měl. Svýho podílu vbaru. Když už jsem chystal nechat svýho restauratérskýho parťáka ve štychu, bylo jen správný, aby se stal svým vlastním pánem. Ten bar jsme přitom kdysi vykutali zničeho azařídili si ho přesně podle společnejch představ. Ateď zůstal Gregorovi. Ikdyž já tam budu mít už navěky svoji židli usvýho stolu hned vedle pultu.

Říkají mi Lars.

Vlastně mi tak říkali tam doma ve městě. Vtýhle řecký díře jsem pro všechny David, což je mý skutečný jméno. Jednu svoji identitu jsem nechal za horama, do druhý jsem vklouznul jako do vyšlapanejch bot. Žádnej problém, protože takhle nějak to vedu celej život. Ve svý práci jsem totiž musel bejt chameleon. Sledovačky, šmírování, shromažďování informací, uničeho ztoho by člověk neměl bejt vidět. Akdyž už vidět je, tak spozměněnou vizáží apod cizím jménem. Jen tak je totiž možný dožít se vtýhle branži důchodu.

Říkali mi Lars abylo to fajn. Bylo to cool, bylo to skvělý aprďácký.

Jakožto David jsem si ale časem čím dál víc připadal jako nedokonalá kopie Larsovy nedokonalý kopie. Na plnou hubu řečeno, přišla doba, kdy mě moje identita řeckýho vidláka pomalu začala štvát. Slunce pálilo čím dál víc, moře bylo slanější aslanější, ouzo mi už lezlo krkem akaždá cikáda řvala jako hroch snatrženou prdelí.

Mno...

Rouhej se apánbů si tě všimne. Chytne tě za flígr, vymete stebou ty nejhnusnější kanály apak tě nechá stát někde před zrcadlem. To aby ses na sebe kouk auvědomil si, jak velkej seš vůl.

Někdo chytrej kdysi řek, že kdyby se každej staral sám osebe, bylo by ovšechny lidi na světě postaráno.

Svatá pravda, až na to, že některý vychcánci si ji vyložili po svým. Vjejich interpretaci to znamená, že se osebe staraj na úkor jinejch. Začíná to nejspíš už ve školce, kdy jejich malý mozečky dojdou kzávěru, že jim patřej autíčka abarbíny ostatních. Vdospělosti si potom ktěm skutečnejm autům aživejm barbínám samosebou přiberou ještě další věci.

Stakovejma lidma mám celoživotní problém. Nejsem sice žádnej arbitr spravedlnosti, protože ijá se často pohybuju za hranou, ale vyznávám teorii, že zákony silnějšího se maj aplikovat jen vzájmu dobra. Ať to zní jakkoli pateticky.

Ovšem nečekal bych, že tyhle věci budu muset řešit na tom nejidyličtějším místě na světě, vproutěným křesle na zápraží malýho bílýho domku svýhledem na moře.

Ale popořádku.

Ten den začal jako každej jinej. Vzbudilo mě slunce, který se do baráku dralo škvírama vokenicích, pak jsem si šel zaběhat po liduprázdný pláži apo snídani jsem vyrazil do vsi poptat se místních, jestli něco nechtěj ve městě. Potřeboval jsem jet pro nějaký nářadí, prkna ahřebíky, abych opravil pár věcí, auž jsem si zvykl, že vždycky rovnou obstarám nákupy ipro ostatní. Po dopoledni stráveným vhobby marketu ana trhu apo obědě vjedný taverně jsem se pustil do práce, když mě najednou vyrušil telefon.

Přesněji řečeno mi pískla zpráva.

Zatlouk jsem zbývající hřebíky, utřel si ruce do kusu hadru, vzal mobil do dlaně apak...

Apak najednou už nic nebylo jako dřív.

Koukal jsem na displej aviděl, že mi píše Sára. Asi nejkrásnější ženská, co znám, taky chytrá, vtipná atak dále, jen stou jedinou chybičkou, že není na chlapy. Tudíž ani na Larse. Znali jsme se už roky, vypili spolu dva rybníky chlastu, anavíc jsem jí při odjezdu do Řecka nechal svůj byt. Sára totiž rekonstruovala dům apotřebovala se někam vrtnout, akam jinam než ke mně? Opár měsíců pozdějc už bydlela zpátky ve svým, ale občas mi zavolala nebo napsala, abych úplně nevypad zobrazu.

Tentokrát ale Sářina zpráva neobsahovala žádnej text, jen fotku. Obrázek, kterej mi do žaludku zabodnul ledový kopí auvnitř jím několikrát otočil. Když jsem předtím říkal, že první noc vtomhle domku byla zlomem vmým unaveným životě, tak teď jsem koukal na něco, co ho mělo definitivně překlopit zase na jinou stranu.

Na tý fotce toho moc nebylo, vlastně jen přízemí jednoho činžáku vjedný obyčejný ulici. Cihlový zdi, výloha adveře sbytelnou mříží. Jenže zdi byly očouzený kouřem, výloha vytlučená, dveře rozštípaný auvnitř lautr všechno spálený na uhel. Ana tuhle apokalypsu shora shlížel pokroucenej vývěsní štít snápisem Exil.

Ledový kopí vmým žaludku se znova protočilo anajednou mi mrazem začalo brnět celý tělo. Několik dlouhejch vteřin jsem stál, jako by mě někdo zatlouk do podlahy, čas letěl azároveň se loudal, což mělo za následek moji podivnou paralýzu.

Jasně, že jsem vživotě viděl daleko horší věci. Daleko hnusnější. Uslintaný feťáky, který zoufale sháněj dávku. Vysloužilý štětky, který stejně zoufale sháněj prince na bílým koni nebo aspoň kunčofta, co zaplatí. Taky třeba mrtvoly ve stavu, jako kdyby je vyplivnul mlýnek na maso. Atak dále. Viděl jsem toho fakt hodně, ale skoro žádná ztěch věcí se mě nedotýkala osobně. Narozdíl od zdemolovanýho Exilu.

Než jsem se rozhoupal, abych Sáře zavolal ařek si ovysvětlení, telefon začal dělat randál ana displeji se objevilo její jméno. Ani se nezdržovala pozdravem.

„Viděls to?“

Mý mlčení si vyložila správně, takže pokračovala další jobovkou.

„Gregor je ve špitále.“

„Cože?!“

Teprve zpráva omém jednookém příteli mi vrátila hlas.

„Skončil na jipce. Je dost možný, že budeš muset přilítnout na pohřeb.“

Další ledový kopí do mejch útrob, další mrazení vpajšlu, další paralýza.

Co to se mnou sakra je? Tohle přece nejsem já! Nebo snad jo? To se mnou udělalo pár měsíců poflakování na pláži? Už jsem se tak někdy cejtil? Jako ubožák snohama přibitejma kzemi akoulema vcizí hrsti? Možná před pár lety, když mi poldové ukázali fotku černovlasýho maníka, kterýho někdo sejmul apak hodil do vody jako nějakej odpad. Dan, kluk, kterej pro mě občas pracoval. Veselej, hravej, ahlavně čistej. Nikdy nikomu neublížil, jen prostě dojel na to, že byl vholportu zrovna se mnou. Přesto mi nebyl tak blízkej jako Gregor, jenže to nemůže bejt skoro nikdo. Danova smrt mě zasáhla, ovšem když ji na mě vytasili, zachoval jsem chladnou hlavu. Aspoň navenek. Věděl jsem, že nesmím ztuhnout, protože to bych pak byl kničemu. Pralo se to tehdy ve mně, ale nikdo to nesměl poznat. Ataky nepoznal. Jenže tehdy bylo tehdy ajá byl vnejlepší anejtvrdší verzi sebe sama.

Teď by si ale inaprostý jelito všimlo, jak jsem otřesenej. Vypálenej bar se dal se skřípěním zubů nějak snýst, ale Gregor na jipce?! Co se mu, sakra, muselo stát, že skončil takhle?

Apřesně na to jsem se Sáry zeptal, když mě konečně můj anděl strážnej nakop do zadku aprobral kživotu.

Jenže Sára toho moc nevěděla.

„Nevím, co přesně se stalo. Jdou řeči, že mu chtěl Exil někdo sebrat, ale bůhví... Budeš se muset poptat jinde.“

Rány na solar přicházely jedna za druhou, skaždou další větou nová. Gregorovi chtěl někdo sebrat Exil? Tak proč ale, krucinál, nezavolal?!

„Seš tam, Larsi?“

Stál jsem sotevřenou hubou apřitom neschopnej slova, až se Sára lekla, co se děje.

„Jo, jsem tady.“

„Přijedeš?“

Jestli přijedu? Co je to za otázku, sakra?! Samozřejmě, že jo!

Jenže ještě předtím budu muset zjistit, do jaký situace se hodlám vrátit. Do jakejch kulis. Ajak vypadá bitevní pole. Protože ne všechny návraty bejvaj snadný. Ane každej se povede. Poslední, co bych potřeboval, by totiž byla postel shadičkama hned vedle Gregora.

Došlo mi to ochvíli pozdějc adošlo mi to vcelý svý obludnosti. Myslím odpověď na otázku, proč mi Gregor nezavolal aněco neřek.

Koukal jsem na displej mobilu ahulákal na celej dům.

„Sakra! Kurva!! Do háje!!!“

Samozřejmě to tam bylo, zmeškanej hovor starej několik dnů. Ataky zpráva, kterou jsem tehdy přečet, ale nějak se mi asi vykouřila zhlavy.

Čau Larsi, ozvi se, až budeš moct.

Jedno idruhý jsem totálně zasklil. Předevčírem jsem si udělal menší výšlap do kopců amobil nechal doma na stole. Když jsem se pak vrátil, pro změnu blbnul signál, takže jsem volání odložil na pozdějc. Načež přišla noc, druhej den jsem měl nějakou práci, dneska od rána totéž, no prostě...

No prostě jsem debil. Korunovanej vůl. Parťák na pytel.

Zíral jsem na displej, kterej mě usvědčoval zignorance jako nějakej korunní svědek mýho selhání. Očem jiným se Gregor chtěl bavit než oproblémech sExilem? Krátce poté, co jsem vypad změsta anechal za sebou spálený mosty, jsme si volali skoro obden. Pak jednou týdně. Potom příležitostně, jak to vyšlo, vždyť jsme už měli oddělený životy, každej na jiným konci světadílu. Nemuseli jsme se slyšet co chvíli, chlapi se přece nevykecávaj. Stačí jim, že vědí, kde ten druhej zrovna je. Aže se na něj můžou spolehnout.

Až na to, že právě tuhle jednoduchou věc jsem naprosto podělal.

Takže co teď?

Co jinýho než volat, volat avolat.

Diář každýho soukromýho očka obsahuje kontakty na škále od těch nejčistších až po mírně, středně anebo hodně špinavý. To podle prostředí, ve kterým se ten kterej dotyčnej pohybuje nejčastějc. Já jakožto bejvalej polda jsem měl čísla spíš na slušný chlapy, ale pár dacanů by se taky našlo. Možná víc než pár. Nejdřív jsem se ale chystal zavolat těm čistejm.

Arozhod jsem se jít rovnou nejvejš.

„Čau Marty!“

„Larsi! Rád tě slyším!“

Otom, že by mě rád slyšel, se dalo súspěchem pochybovat. Ale zlidí, který jsem upolicie znal, byl Marty nejvýš. Hlavoun, co má pod sebou několik detektivních part. Kdysi dávno jsme spolu začínali, roky aroky dozadu. Marty mi ze starý známosti občas řekne pár věcí, který mě zajímaj, ajá se mu pak revanšuju způsobem, kterej zajímá zase jeho. Někdy materiálně ajindy třeba tak, že se sním podělím ovýsledky svý práce, aMarty si pak připíše zásluhy. Není to nic proti ničemu, takže mi to nevadí, aproč by mělo?

Ale když mi teď řek, že mě rád slyší, stejně jsem se jen ušklíb. Ikdyž mu totiž znaší spolupráce kapalo, stejně by asi byl radši, kdyby mě neznal. Často bruslím za hranou, zpodstaty svý práce se někdy namočím do marastu, prostě jak Marty kdysi řek, jsem toxickej. Dřív nebo pozdějc se proto může stát, že lidem, který se mnou pečou, začne hořet koudel uzadku. Když jste obyčejnej policejní čičmunda, dá se to riziko snýst, jenže jako šajba svelkou kanceláří apohodlnou židlí se případnejch problémů bojíte jako čert kříže. Apřesto mi to Marty obvykle zvedl. Ne zvrozený dobroty, ale protože věděl, jak dokážu bejt neodbytnej. Hluchej telefon pro mě obvykle není odpověď.

Akorát jsem mu teď nemoh oplatit jeho zdvořilostní frázi, když řek, že mě rád slyší. Protože já ho slyšel nerad. Naopak bych byl šťastnej, kdybych mu nemusel volat vůbec.

„Máš se, Larsi? Že se vůbec ptám... Štětky vbikinách vceně, že jo?“

Marty měl zkreslenou představu otom, jak to vmým útočišti vypadá. Ale nechal jsem ho při tom, neměl jsem čas ani náladu mu něco vysvětlovat.

„Jo, mám se. Zato uvás to prej stojí za vyližprdel.“

„Co přesně myslíš, Larsi?“

„Co asi? Přece Exil.“

„Ajak skončil?“

„Tak jo.“

„Jo, Larsi?“