Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Petr Růžička

Devíti kruhy

Text © Petr Růžička, 2025
Cover © Tomáš Sitar, 2025
© Grada Publishing, a. s., 2025

Redakční úpravy a korektury Monika Jitřenková
Sazba Roman Křivánek, Art007

Grafický návrh obálky Ing. arch. Tomáš Sitar
A-PARTNER ARCHITECTS
ATELIER TOMSON

Vydala Grada Publishing, a. s. pod značkou Cosmopolis v Praze roku 2025,
jako svou 10082. publikaci

Tisk Typodesign s.r.o.

Grada Publishing, a. s.,
U Průhonu 22, Praha 7

ISBN 978-80-271-8011-0 (ePub)
ISBN 978-80-271-8010-3 (pdf)
ISBN 978-80-271-5971-0 (print)

Tam někde v dáli je Něco
a (snad) stojí při nás

PROLOG

Nespočet krystalků sněhu díky mrazu ostrých jako břitva, znichž ani jeden není stejný, se vesvětle reflektorů třpytí amihotají jako drahokamy vplamenu svíčky. Chtějí se snad vyrovnat hvězdám naustupující noční obloze? Ta, průzračně černá, je poseta zimními hvězdami asouhvězdími. Zdá se, že vše nejbedlivěji shora sleduje Orion. Bájný starořecký lovec, jehož osudem byla bohyně Artemis. Sněhové vločky, než je nemilosrdně sevřela dýka mrazu, se ještě před nedávnem snášely znebe súžasnou noblesou tančící jako baletky, svírají nyní vše živoucí společně skrutým mrazem vosudovém klinči.

Bruno marně přikazuje svým zubům, aby vústech neposkakovaly anedrkotaly. Šílená zima už mu prostoupila celým tělem až domorku kostí. Tělo se mu neovladatelně chvěje jako vysoká tráva vevětru. Tenoučké lágrové kalhoty asvrchník jsou vsouboji stéměř třicetistupňovým mrazem odsouzeny kjistému nezdaru stejně jako člověk srendlíkem proti záplavě. Zděšeně pozoruje, že před ním stojící Karel je natom ještě hůře. Karlovi se zúst derou uši drásající vzlyky asténání. Dotoho Bruno vidí, že se pod Karlem vytváří vesněhu žlutavá loužička.

„Karle, Karlíku, proboha tě prosím, vydrž,“ šeptá Bruno přeskakujícím hlasem Karlovi, jehož tělo se neovladatelně vlní mnoha záškuby. Vzduch unikající při mluvení zúst se rázem mění voblak páry. Karlovi tře záda svými zcela zkřehlými prsty, čímž zahřívá nejenom kamaráda, ale trošku také isebe.

„Sakra, kluci, říkám vám, hýbejte se, hlavně hýbejte prsty narukách ananohách! Hýbejte se atiskněte se těsněji ksobě. Jestli vám prsty nebo uši upadnou, už vám to zpátky nepřišiju,“ nabádá už poněkolikáté všechny okolo nedaleko Bruna stojící medik František zHradce Králové.

Keskupině studentů se odbudovy velitele tábora blíží vedoucí vězeňské samosprávy Harry Naujoks.

Třeba nám nese zprávu, že toto nelidské utrpení končí, blesklo Brunovi naivně hlavou.

Harry se zastavil ustudentů apovzbuzuje je, aby vydrželi anevzdávali se: „Chlapci, byl jsem několikrát zavelitelem tábora, ať už se můžeme rozejít, ale je to marný. Podařilo se mi pouze pro vás vyjednat, že dostanete klapky nauši. Vydržte, zachvíli snimi přiběhnou amůžete si je nasadit.“

Skupina českých studentů nechodí, tak jako ostatní vězni vtáboře, pracovat, aproto nemají naklapky proti chladu nárok. Jeden by řekl, že takové malé klapky nauši jsou kapkou vmoři velkého utrpení, ale skutečně mohou znamenat ten pověstný miniaturní vlásek mezi životem asmrtí.

Apřitom dnešní ráno začalo zcela běžně, tak jako každý jiný lágrový den. Poprobuzení se tisíce heftlinků, stejně jako obyčejně, shromáždili naapelplacu krannímu počítání. Vzhledem knesmírné zimě toho rána si žádný zvězňů nepomyslel, že zrovna dnes vtakové sibérii tu budou hodiny trčet aumírat. Něco však mohla signalizovat ta skutečnost, že dnes tu snimi odzačátku nebyli napočítání žádní esesáci. Akdyž popůl hodině dostali pokyn krozchodu, každý znich si oddechl. Ale chyba lávky. Heftlinkové se ještě ani nevydali nacestu kesvým barákům, když přišel rozkaz vrátit se nasvá místa naapelplacu. Kápové adalší pomocníci esesmanů zřad vězňů je údery akopanci sešikovali zpátky doformace.

Jeden se tiskne nadruhého, snaží se poskakovat, jakkoliv si zahřívat omrzající nosy aprsty narukou. Poskakování nepomáhá. Nyní se každý vpudu sebezáchovy tlačí co nejblíže scílem zachytit aspoň trošku tepla.

Starší aslabší vězni se nedokážou udržet nanohách. Vzáchvatu padoucnice padají nazem jako přezrálé švestky. Leichentrégrové nestačí mrtvé odnášet. Nakonec jsou nosiči mrtvol zahnáni, ati, co esesácký běs nepřežili, zůstávají ležet svyvrácenýma žalujícíma očima namístě, kde se svalili.

Bruno sKarlem adalšími českými studenty taktéž bojují oholý život. Výhodou je jim jejich mládí, zdraví asilná sounáležitost českého studentského kolektivu.

„Bruno…, Bruno…,“ koktá Karel fialovými rty, „to nejni normální apel, to je naskvál, voni nás chtěj zamordovat. Bruno, já tadyk nechcu umřít!“

Bruno se ještě více přitiskne naKarlova záda arukama mu silně tře ramena. Cítí to stejné zezadu oddlouhého Honzy. Tělem se mu rozlila aspoň kapička tepla advě kapičky naděje.

„Karlos, musíš vydržet, mysli nato, že se musíme vrátit domů, tady to nesmí být náš konec. Proboha, Karlíku, vydrž!“

Snaží se kamarádovi dodávat odvahu, ale sám by ji potřeboval. Mráz se mu zakusuje dotěla svými ostrými zuby. Působí mu doposud nepoznanou bolest. Ovládá ho asvírá. Dělá vše pro to, aby vydržel, avnejvětší krizi Bruno zavírá oči apřikazuje si myslet naněco hezkého. Soustředí se apředstavuje si první setkání sEliškou naPetrově. Zase padají třpytící se sněhové vločky aroztoužená Eliška se kněmu vroucně tiskne. Bruno cítí slzy vočích. Rychle je ledovýma rukama stírá, aby mu uočí nepřimrzly. Kolena se mu podlamují, tělo slábne, ale jeho mladá duše to nechce zažádnou cenu vzdát. Zdá se mu, že zase zažívá ten pocit, jako kdyby vystoupil ze svého těla avše viděl očima někoho jiného zpoza hustých chuchvalců mlhy. Podobný stav už zažil vPraze před odjezdem dolágru, když jej mlátili ti tři gestapáci. Je snad znovu nacestě nadruhou stranu?

„Rozchod dobaráků,“ ozývá se podesáté dopolední rozkaz. Vězni se pokoušejí uvést dopohybu nakost zmrzlá chodidla. Nedaří se to, nohy se podlamují. Podpírají jeden druhého avmrazivém transu opouštějí apelplac, kde nazemi leží desítky mrtvých, jejichž ztuhlá nehybná těla tvoří děsivé sousoší.

Vpůl naší zemské pouti, když se vkročí, já octnul jsem se vtmavém, pustém lese, neb cesta pravá zmizela mi zočí.
– Peklo, Dante Alighieri –

Vlak se svojí lokomotivou amnoha vagóny vydává známý monotónní tichý hluk, jak kola pravidelně rachotí nárazy namísta spojení kolejnic. Kalným ránem si razí cestu stále severním směrem. Probouzející se vesničky, malá ivětší města jsou němými svědky jeho pouti. Jako had se vlní českou krajinou. Ihora Říp zuctivého povzdálí sleduje jeho cestu. Mnohým lidem naperónech nádraží anádražíček zůstane záhadou, kam se ubírá vlak se všemi okny zaslepenými staženými roletami, překrytými papíry, či prostě zamalovanými barvou.

Co se to proboha děje, táže se sám sebe vduchu Bruno jako vesnách. Zbité tělo jej děsně bolí. Cítí se podobně jako ponapadení brněnskými turnery před několika lety, ovšem tentokrát bez otcových povzbudivých slov ajeho lahodné whisky. Zvýrazů tváří okolo něj sedících mládenců odečítá zmatek azděšení. Namáhá se pochopit, co se to přihodilo. Všichni vkupé jsou dušeni hrůzou anejistotou okamžiku. Hledí dovyjukaných očí naproti němu sedícího hocha. Nešťastníka, kterého dovagónu dostrkali naposlední chvíli. Vprvním momentě, když ho uviděl, se zmohl jen nabanální tichou poznámku: „Proboha, kde máš boty?“ Nejenže dotyčný nepřišel sbotami nanohou, ale neměl ani ponožky aoblečen byl jen vpyžamu.

Bruno obětoval svoji čepici, aby si sní nebožák mohl obalit aspoň jednu nohu. Každý zdeseti hochů tísnících se vkupé, tedy až najednoho, obětovali nějakou část svého oblečení, aby se nově příchozí aspoň trošku zahřál. Vevlakovém kupé byla zprvu strašná zima.

Jakmile obdarovanému přestaly drkotat, zuby všem poděkoval: „Jsem Jindra. Vytáhli mě nakoleji přímo zpostele. Dlouho jsem se učil apak tvrdě usnul. Jak ponás hulákali, stihl jsem si dát nanohy pouze trepky, co jsem měl upostele, auž mnou smýkali ven. Oty pantofle jsem přišel už při nastupování donáklaďáku. Nastotisíckrát vám děkuju. Nevím, co bych si bez vaší pomoci počal. Akam myslíte, že nás to vezou?“

Všichni sklopili oči. Natuto otázku, byť si jí lámou hlavu neustále, neznali odpověď. Jen ten, co seděl uokna aneobětoval žádný kus oblečení, spustil: „To su porat same dřisty. Trochu nás povozi, udělají bububu, apak pošlu dom kmamušam. Taka spanila jizda, rozumiš, abychom byli hodni. Take postrašeni.“

„To se ví,“ přidal se kněmu opatrně vedle něj sedící hoch.

Bruno se sohledem nasměr jízdy nemůže zbavit nepříjemného pocitu, že směřují doNěmecka. Nejspíš nanucené práce. Teď, když se pustili doválky, potřebují každou levnou pracovní sílu. Pozprávách kolegů, sedících uoken, bylo stále jasnější, že drží směr Německo. Tam jsou ity koncentrační tábory… Zmyšlenek kroužících mu hlavou se celý roztřásl.

Ane, opravdu to není zimou, protože teď už je vkupé zase horko až kzalknutí. Otevřít okno mají přísný zákaz.

Bylo však něco, co jej trápilo mnohem více. Uvnitř ho hnětly myšlenky jako obří stroj natěsto. Vhlavě mu burácí rej otázek. Co bude sjeho nejbližšími? Proboha, co je smaminkou aEliškou? Táta aŽanek jsou aspoň chlapi…

Vkupé se teď téměř koupou vpotu studenti pražských vysokých škol. Pocházejí skoro ze všech pražských kolejí. Jsou tady zHlávkových kolejí, Masarykových kolejí, Švehlových izkolejí naLetné. Není tu nikdo zHradčanských kolejí, Štefánikových, ani zAlexandrových. Je zřejmé, že Němcům šlo pouze ostudenty české národnosti. Postupně všem lapeným dochází, že jde ocílený úder nabudoucí českou inteligenci.

Bruno vesvém nejbližším okolí nezaregistroval nikoho zdemonstrantů. OBrňácích ani nemluvě. Ovšem doostatních kupé, natož dojiného vagónu se nedostanou. Dlouho je nepouští ani nazáchod.

Hodiny ahodiny neměl nikdo znich vústech nic kjídlu ani kpití.

Esesáci jedoucí vevlaku jako stráž si krátí čas pohledem nastudenty, které nutí cvičit. Hoši musí neustále střídavě sedat nalavici anazem. Vkupé je málo místa, atak nebožáci dosebe strkají apadají přes sebe. To vše kvšeobecnému pobavení německých stráží, kteří cvičence občas povzbudí kopancem či ránou pažbou pušky.

Hned povyjetí vlaku zPrahy byli všichni studenti seznámeni stím, že pokus oútěk bude potrestán zastřelením, stejně tak ispánek.

„Co tys jim, prosím tě, proved, že seš tak zřízenej?“ dotázal se Bruna vysoký naokraji sedící student stmavým monoklem okolo levého oka.

„Nesmekl jsem dost rychle čepici adíval se jim doočí,“ zalhal opatrně Bruno, aniž by chtěl cokoliv dalšího rozebírat, „ale co ty, kdo tebe vzal přes oko? Hraje ti všema barvama.“

„No, já jen řek, že nejsu žádnej Nojšl, že se jmenuju hezky česky Neuschl azačal jsem to hláskovat. Chytl jsem jednu pěstí astejně jsem byl dál německy Nojšl,“ odpověděl potichu ahořce se zasmál dotázaný česko-německé jazykové hříčce, jež se ukázala vtéto době jako zdraví nebezpečná.

Zrak obracel jsem kol aslyšel pouhý jen pláč avzdech, poobou stranách zívá pln muk anářků strašlivých kraj dlouhý.
– Peklo, Dante Alighieri –

Známý monotónní zvuk vlastní všem vlakům světa je jedinou jistotou českých studentů mířících doneznáma. Jsou odváženi stejně, jako byli kdysi dávno odváděni mladí lidé Krysařem zHamelnu.

Bruno stojí nad záchodovou mísou asnaží se vdrkotajícím vlaku vymočit. Tak dlouho to musel zadržovat, když je naWC nechtěli pustit, až se mu to zarazilo. Navíc zaním stojí asleduje ho mladý esesman, kterého knim před chvílí nově přidělili. Ten sice nikomu neubližuje, ale Bruna při močení stejně silně znervózňuje.

Nakonec se dobrá věc podařila. Spokojený Bruno pohlédl dotváře stejně starého, možná imladšího, Němce. Vzhledem ktomu, že výraz, který vetváří mladého strážce spatřil, byl zaposledních několik dní první normální, dal se sním svojí perfektní němčinou dořeči.

Světe div se, esesman mu dal dokonce kousek chleba anapít. Bruno především ocenil, že mohl konečně svlažit vyprahlé hrdlo. Jeho všetečné otázky, především stran cíle cesty, mu Němec ovšem zodpovědět nedokázal. Prostě dostal rozkaz je hlídat. Nic víc, nic míň.

Brunovi se nepodařilo strážného přesvědčit, aby ojejich osudu zpravil jeho rodinu vBrně nebo alespoň příbuzné vNěmecku. Nicméně byl nebetyčně vděčný zakousek normálního hovoru, ždibec chleba apár hltů vody. Nejsou všichni lidé zlí, pomyslel si.

„Kde seš tak dlouho? Taky musíme nastranu,“ přivítal nevrle Bruna vkupé jeden ze spolucestujících. Únava, hlad, žízeň, strach anervozita již napasažérech tohoto podivného transportu vykonaly své. Přese všechnu hrůzu však mladá těla aduše mládenců celou situaci zvládala stále ještě nadmíru úspěšně.

Jakmile vykonali všichni své tělesné potřeby aněkterým se itřeba podařilo pokapsách najít zapomenuté zbytky nějakého jídla, byl svět hnedle oněco málo veselejší. Noví členové vyměněné stráže už je také neokřikovali zakaždé slovíčko, ahlavně nenutili cvičit, ani je nijak netýrali.

„Esesáci utvořili úzký špalír, kterým jsme museli proběhnout. Tloukli nás hlava nehlava obušky aholemi. Zuřili přitom ašílená nenávist jim koukala zočí izkaždičkého jejich gesta,“ pustil se dovyprávění okamžiků pozatčení student sbrýlemi, jejichž jedno sklíčko je silně naprasklé.

Bruno pozorně poslouchal apoočku všechny vkupé sledoval. Vnímal, že každý se najednou potřebuje zté prožité hrůzy vymluvit. Jako kdyby se pod tíhou vody protrhla stavidla.

Ještě než se stačil kdebatě svojí troškou přidat, slyší dlouhána se jménem, jež tak podráždilo Němce: „Já mám skoro dva metry vejšky, ato se jim pramálo líbilo. Všichni byli menší. Tož si namě rádi zgustli. Začalo to hned, jak sem seskakoval znáklaďáku. Sotva sem dopadl nazem, hned sem schytal jednu popalici obuchem, kterým mně srazili zhlavy klobouk. Ale to nebylo všechno. Klobouk sem tak nechal kloboukem. Dále vždycky při jakémkoliv řazení sem samozřejmě trčel zřady, což byl signál tuhle pro ránu pažbou pušky, tuhle pro pořádnej kopanec dozadnice.“

Brunovi létaly myšlenky hlavou jako vylekaní holuby, když dojejich houfu nasilnici náhle vjede automobil. Přiklonil se knázoru, že osvůj hrozný zážitek se dělit nebude. Ostatně zvyprávění dalších studentů bylo jasné, že jejich zážitky jsou trošku jiné anevážou se kudálostem souvisejícím bezprostředně sdemonstrací poOpletalově pohřbu.

„Nás vytáhli vpátek časně zrána zkolejí azavezli doRuzyňských kasáren, dosmrdutý jízdárny. Nepustili nás, stejně jako tady, nazáchod, dělali jsme to pod sebe dopilin… Hnus, fakt hnus. Adotoho pořád nevíš, proč tam jsi, proti čemu ses provinil, prostě nechápeš nic. Jenom máš nervy nadranc, máš hlad ažízeň aje ti zima. Nesměli jsme spolu mluvit. Celou dobu nanás mířili vojáci několika kulomety. To ti hlava nebere. Vjednu chvíli máš hlavu plnou jen učení, zkoušek amyšlenek naholky anajednou ohladu ažízni trčíš vestrachu nasmradlavých pilinách akoukáš dohlavně kulometu,“ svěřoval se další.

„Samozřejmě zacelou dobu se nás tam nikdo nezeptal nahlad či žízeň,“ převzal štafetu vypravování jiný student, „je zajímavý, že druhý den pustili domů všechny Slováky či jiný národnosti. Nejprve zjedné vody načisto to nakoleji pobrali všechno, padni, komu padni, ale pak jsme zůstali jen my Češi.“

„Jak říkáš, ale taky pouštěli ještě mladší ročníky pod dvacet let,“ přidal se sedící uokna, „ti propuštění se museli hluboce uklánět anahlas děkovat Němcům zatuto velkorysost. Nám, co jsme zbyli, teprve večer pohodili pár bochníků černého chleba, okterý se strhla rvačka. Kdo byl pomalej, nebo neměl ostré lokty, hladoval. Aspoň že vnoci jsme už nemuseli stát adovolili nám sednout si do těchpilin. Ještě že nás tam bylo tolik amohli jsme se těsně ksobě srazit anavzájem se zahřát. Byla tam děsná zima. Odevšad táhlo, no hrůza.“

Brunovi utkvěl pohled naJindrovi, který se doposud dodebaty moc nezapojoval. Slyšel jej tichým hlasem pronášet: „Bylo to hrozné, ale, pánové, to vám povím pro mě bylo nejhorší potom, jak ráno dotý jízdárny dorazil ten nějakej německej důstojník, nějaká pořádná šarže dle uniformy to byla.“

„To byl K. H. Frank,“ skočil mu dořeči dlouhán. „Toho já poznám.“

„Stál tam rozkročenej před náma, pohrával si se svejma koženejma rukavicema. Já vůl si myslel, že teď nám řekne, že můžeme jít domů, aať už dáme pokoj. No prdlajs, on si ten pohled nanás ubožáky vyloženě vychutnával apotom nám sdělil, že české vysoké školy jsou natři roky uzavřeny, vůdcové studentů byli zastřeleni amy že potřebujeme převychovat. Tak mám obavy, že nás teď právě vezou doNěmecka natu převýchovu,“ strachoval se Jindra.

Bruno si ještě vyslechl, že poodjezdu K. H. Franka před studenty vysypali vojáci nazem hromadu klobouků ačepic sražených jim zhlavy arozbitých brýlí avpětistupech je následně mlhavým chladným ránem zadoprovodu odjištěných zbraní odeskortovali nanádraží.

Právníkem už jistojistě nikdy nebude. Přitom ktomu scházelo už jen pár posledních zkoušek… Místo advokátní nebo soudní praxe ho čeká nejspíše jen těžká manuální práce, ponížení adalší utrpení. Takovéto myšlenky teď okupují Brunovu mysl poté, co si vyslechl své druhy vtéto těžké situaci. Už další vyprávění neposlouchá, už nechce nic více slyšet. Nejraději by si rukama silně zacpal uši. Uzavírá se dosvých vlastních myšlenek, uzavírá se zahradbu mlčení anutí se nic dalšího neslyšet. Dosvého bolavého nitra už nechce nic dalšího vstřebávat. To je již tak přeplněno vším prožitým bezprávím, nespravedlností azlem, při němž je člověk člověku vlkem, avněmž lidské bytosti nejenže se nechovají jako lidé, ale zapomněli naveškerá Boží přikázání. Miluj bližního svého se už ani nekrčí vkoutku, ale evidentně úplně zmizelo zpovrchu zemského!

Tma pekel anoc světla oloupená, kdy nebem hvězdná záře nezaplála, aobloha kdy nejvíc zatažena.
– Peklo, Dante Alighieri –

Eliščiny medově něžné oči laskají Bruna pohledem. Eliška stojí vdozrávajícím pšeničném poli. Vůkol ní se vevětříku míhají obilné klasy. Nad hlavou jí září velké červencové slunce. Vše je jako vezpomaleném filmu. Klasy se velmi pomalu přelévají, evokujíce proudy vody vdravé řece. Stejně tak iEliščiny dlouhé vlasy. Usmívá se naněj ajejí krásné laskavé oči téměř neznatelně opakovaně pomalu pomaličku zamrkají. Bruno si musí dát dlaň před oči. Slunce jej oslňuje stále více abrání mu vpohledu nanádhernou Elišku. Chce jí podat ruku, přitáhnout ji ksobě. Ona se však vzdaluje ajejí obraz postupně mizí. Bruno kní zoufale natahuje obě svoje ruce. Cítí obrovskou bezmoc. Nemůže se hnout zmísta, nemůže ji dostihnout. Ať dělá, co dělá, vše marné. Šílený pocit bezmoci ho spaluje nelítostným žárem.

Bruna vzbudilo trhnutí vagónu při zastavení vlaku. Vteřinku dvě nevěděl, co se děje, kde je. Vtom uslyšel němčinou pronášené hlášení nádražního rozhlasu. Procitnutí doreality bylo okamžité abolestné. Utřel si rukávem slinu vytékající mu zkoutku úst. Poočku se nenápadně rozhlédl okolo posvých druzích, ale nikdo jej nesledoval, nikdo mu nevěnoval pozornost. Všichni vsobě zpracovávali tu skutečnost, že opravdu opustili rodnou zemi ajsou vobávaném Německu.

„To naspanilou jízdu nevypadá, že,“ neodpustil si Bruno jízlivou poznámku směrem knepříjemnému parťákovi uokna.

Ten jenom zabručel cosi vesmyslu: „Ty si jakysi cyp,“ načež Bruna probodnul zlostným pohledem.

Vedle něj sedící hoch, jenž taktéž doposud stále věřil, že brzo budou zpátky doma, se dal dopláče. Hlavu přitom skryl vdlaních.

Dusnou chvíli rozehnala náhlá přítomnost zdravotních sester vesněhobílých uniformách označených červeným křížem. Čistě oblečené hezké dívky hochům zvedly hlavy. Děvčata jim podávala horký čaj vpapírových kelímcích, ale žádné se naně neusmálo. Tvářila se kysele jako zelí scitronem dohromady.

Bruno viděl Jindru, který se opatrně napil čaje, jak se mu zkřivila tvář nechutí. Přičichl atrochu ochutnal. Tekutina neměla žádnou chuť. Oslovil proto jednu zmladších sester: „Mein liebes Fräulein, dovolte prosím otázku, kde to jsme aco jste nám to přinesli?“

Dívka se naBruna škaredě zadívala aodsekla mu: „VDrážďanech avůbec, co je ti potom. My jsme čekali naše kluky zfronty, ane nějaké Čechy!“

Zdravotní sestry vlak rychle opustily avenku zatím padla tma. Vevagonech bylo jen slabé světýlko, atak se všichni uzavřeli se svými ponurými myšlenkami dosebe apokoušeli se raději usnout.

„Berlin Hauptbahnhof,“ vyřvávají nádražní tlampače. Esesáci se aktivizují. Vagonem probíhá nějaká vyšší šarže aštěká rozkazy navšechny strany. Vlak se dal zachvíli ještě dopohybu, ale zanedlouho zastavil nadobro.

„Alles raus,“ křičí stráže aopakují: „Všechno ven, rychle, dělejte, hněte sebou, vy všiváci!“

Údy hochů zdřevěnělé sezením během dlouhé jízdy nechtějí poslouchat. Vpřeplněném kupé avúzkých uličkách se zmateně tlačí aškobrtají osebe. Prozatím nenápadné atiché nástupiště rázem ožívá halasem avýkřiky. Ztuhlí čeští studenti povyskočení zvagónů vevzniklé vřavě zmateně narážejí jeden dodruhého. Znovu, pokud některý nestihl při vystoupení včas sundat zhlavy svoji pokrývku, hned je mu zhlavy sražena. Dramatické nádražní divadlo, je stejně jako nadivadelní scéně, nasvíceno silnými reflektory, jež hochy oslňují.

Bruno poseskočení ze schůdků vagónu naperón inkasoval odjednoho ze strážných pažbou pušky motivační herdu dozad, aby se rychleji řadil dozástupu. Ztratil přitom rovnováhu azakopnul omalý lepenkový kufr, stojící mu vcestě. Zkufru se vyvalily knihy aprávnická skripta. Majitel rozkopnutého kufru se poBrunovi ohlédl. Jejich pohledy se setkaly. Bruno nevěřil svým očím. Hleděl jimi nasvého spolužáka akamaráda Karla zbrněnské právnické fakulty.

„Karle!“

„Bruno!“ odpověděl Karel avrhnul se Brunovi donáruče. Se slzami vočích se chvíli pevně objali. Oba dotohoto lidského okamžiku dali všechny svoje nahromaděné obyčejné člověčí emoce. Všechny prožité hrozné asilné zážitky zposledních desítek hodin byly nachviličku díky tomuto krátkému objetí rozpuštěny azapomenuty.

Ale už je tu jeden zesesáků. Drží vrukou skripta Trestní právo asudetskou češtinou naně spustil: „Práfnyk? Hofno leta, šátna práfnyk!“ Oběma uštědřil řádný políček arozkopal knížky poperóně.

Karel schytal ještě pár facek arychle pochopil, že má nechat skripta skripty… Už se více nediví zmalovanému Brunovu obličeji asbatohem nazádech rychle utíká zadalšími studenty.

„Vítej vrealitě, Karlos. Ty ses snad chtěl učit…?“ otázal se Bruno přítele.

„My vůbec netušili, co se děje. Povolili nám zavazadla atak. Tady koukám naněkterý kluky, že nemaj ani boty…,“ odtušil napůl úst opatrně Karel. „Bruno, kde to proboha jsme, co ponás chtěj?“

Bruno už nestačil odpovědět, protože Karel inkasoval doramene řádnou ránu pažbou pušky.

„Hubu držet! Kušujte amarš. Dělejte! Rychleji, rychleji!“ řvou naně strážní.

Mnohohlavý studentský zástup se vpětistupech šine rozbahněnou cestou zkrápěn drobným vytrvalým deštěm adoprovázen ledovým skučícím vichrem. Někteří spoře oblečení abosí hoši zpražských kolejí zažívají pravý očistec. Cesta klouže. Občas některý ze studentů upadne dobláta, čímž nachvíli zastaví vlnící se průvod, ale především nasebe upře pozornost nervózních, stále řvoucích stráží, kteří mu pažbami, holemi aobušky vysvětlí, že padání je nežádoucí.

Okolo rostoucí, vetmě avětru se vlnící vysoké stromy dotvářejí tomuto absurdnímu divadlu dramatickou kulisu, nasvícenou nesenými reflektory. Akdyž se ztemného lesa začnou ozývat výstřely, krve by se včeských studentech nedořezal.

Náhle se před průvodem, jako před pohádkovými Jeníčkem aMařenkou, vynořují světla. Studenti již vidí dlouhou matně šedou zeď se strážními věžemi areflektory.

„Panenko milostiplná, Bože můj, co tohle je, co snáma bude…?“ ptá se Karel.

„Obávám se, že vidíme ten koncentrační tábor, okterém mi povídali příbuzní vNěmecku…,“ odtušil tiše Bruno.

Tu cítil jsem, jak prudkém venáraze se chvěla hora, mráz namne se řítil, jak šel bych napopravu.
– Peklo, Dante Alighieri –

Jakmile noha posledního studenta astrážného dopadla zatěžkou železnou branou svykovanýmnápisem Práce osvobozuje, vrata se zavšemi shlomozem abouchnutím uzavřela. Skřípavý adůrazný železný hluk definitivně studentům oddělil dva zcela rozdílné světy. Hodiny tyčící se nad budovou se železnými vraty dál ukrajují míjející pozemský čas. Ovšem pro nově příchozí jako kdyby se právě zastavil. Vkaždém znich se nyní krčí malá dušička. Někteří se vduchu nebo šeptem modlí. Nebude trvat dlouho azáhy všichni sem dostrkaní čeští hoši pochopí, že venku zůstal normální, lépe řečeno ještě snad relativně normální svět auvnitř je vítá samo peklo.

Bruno mžourá očima doostře svítících reflektorů mířících naně zněkolika stran. Rukama si zakrývá zrak, aby lépe viděl. Stojí navelkém prostranství anapřivítanou jim zněkolika amplionů vyhrává hlasitá hudba. Teď to dají ještě víc nahlas azazvuků toho kraválu nás ztěch strážních věží kulomety postřílejí, pomyslí si naokamžik. Se staženým žaludkem abolestí vestřevech očekává každým okamžikem výstřely. Únavou, strachem aprožitým stresem se mu rozklepala kolena. Nutí jej to podřepnout. Chvěje se pocelém těle. Snaží se své tělo ovládnout, ale rozdrkotaly se mu izuby. Udržet zuby při sobě je marnou snahou. Nechce si překousnout jazyk. Neví, jestli to je zimou, hladem či vysílením. Ten stav netrvá dlouho, protože dobře mířená rána holí dojeho zad, doprovázená řízným rozkazem esesáka vuniformě sumrlčí lebkou azkříženými hnáty načepici: „Musíš stát, pse!“ všechny jeho problémy rychle vyléčí.

Studenti stojí naprostranství už velmi dlouho. Občas kolem nich proběhnou vyzáblé postavy vpruhovaných šatech, silně podobné voskovým figurínám. Stráže už nejsou vjejich blízkosti. Sledují je zpovzdálí. Přesto si nikdo nedovolí dřepnout či dokonce sednout. Několik předchozích varovných příkladů už všechny dostatečně poučilo. Nemilosrdný bodavý vítr se sice již utišil, avšak protivná vlhká mlha se jim usazuje našatech. Všechno okolo, inanich samotných, je nepříjemně vlhké. Smlhou nasmrtelně unavené stojící hochy padá inevlídná noční doba.

Bruno pozoruje, jak najeho svrchníku kondenzuje voda. Sleduje nespočet drobných kapiček vody. Raději zavírá oči aposílá svoje myšlenky dokrásně teplého slunného dne vBrně. Snaží si představit, že naobličeji cítí teplé sluneční paprsky. Vevzpomínkách nyní hraje spřáteliŽankem, Piňďou, Ferym aPláňou kopanou nabřehu řeky Svratky. Ztoho je zase skamarády vchladivé řece, kde se hlučně strkají, potápějí adělají blbosti. Auž leží nadece vbrněnských říčních lázních Riviéra sEliškou bokem odlidí vestínu velkého stromu. Nenápadně svou milou hladí apusinkuje, ale jen tak, co veřejné místo dovolí.

„Ty, příteli, ještě, že jste mi dali to oblečení, jinak bych tu zmrz,“ povídá vděčně Brunovi sdloubnutím doněj Jindra. Toho to okamžitě ze snění uvrhlo zpět doreality.

„Žádný problém, Jindřichu, přece jsi nemohl být vpyžamu,“ utrousil Bruno.

„Se ví,“ přidal se dlouhán Honza apokračoval dotazem keKarlovi: „Ačoveče, jak to, že vy někteří máte ssebou bágly akufry?“

„Nás zastihli vBrně nakolejích, řekli nám, ať se sbalíme nacestu. Kam, to nám neřekli. Ani nás teda nijak nepohlavkovali, jak tady… Já vůl si dokufru vzal iskripta, že se budu učit… SBrunem tady jsme vposledním ročníku práv. Už nás čekalo jen pár zkoušek. Když si pomyslím, že zapár měsíců jsem už měl dojednaný místo unás vjednej firmě naprávním oddělení…“ neměl daleko kpláči Karel.

„Karlos, no, jak nám tuhle povídal ten Sudeťák, tak budem opravdu spíš to hofno ane práfnycy,“ děl Bruno, což všem okolo přihrálo alespoň hrstku úlevného smíchu vneveselé situaci. „Navíc, nevím, jestli jsi to už slyšel, ale Němci předevčírem natři roky uzavřeli český vysoký školy, takže našich pět roků studia se vypaří doztracena jako tuhleta mlha ráno sprvním ranním sluníčkem.“

„Cože, Bruno, to nemyslíš vážně…? Opravdu? Není to vžertu? Že ty nás chceš rozveselit arozptýlit. Ty to přeci tak skvěle umíš. Ne, sakra, Bruno, ty to myslíš vážně, že…“ dochází Karlovi, když se podíval dovážných tváři okolo něj stojících druhů.

Nachvíli se zase všichni ponořili dosvých vlastních myšlenek asnažili se vše pro sebe zpracovat ausebrat se.

„Bruno, ale jestli jsme skutečně vtom jejich koncentračním táboře aje to tady takový, jak ti povídali ti tvoji příbuzní, tak Bruno, já to tady nevydržím, já to nepřežiju. Já nejsem tak silnej jako ty, já jsem slaboch. Prostě mačinka, jak se unás říká… Vzpomeň si, jak jsme vBrně plavali, jak jsem rači ty naše závody vzdal… Víš, Bruno, jak jsme měli jet dotej Prahy naten Opletalův pohřeb. Já měl jet stebou aMášou přece taky,“ šeptá schvějící se bradou Karel Brunovi. „Víš, já jsem nemohl, já měl takovej děsnej strach, že jsem rači Máše řekl, že mám zápal plic, abych nikam nemusel ject… Já jsem děsnej zbabělec, já mám děsnej strach…“ zlomil se Karlovi hlas avíce již nebyl schopen mluvit.

Se slovy: „Karle, to nevadí, nic se neděje, všichni máme hroznej strach…,“ objal Bruno přítele anějakou chvíli setrvali vobjetí. Chce Karla isebe utěšit, ovšem strach vibruje jeho vlastními vnitřnostmi. Sám cítí, že více strachu už neunese, že už více nezvládne.

Žádné další rozkazy nepřichází. Úmorné stání vchladné noci pokračuje avysává zkaždého poslední zbytky sil. Nadcházející zima se prozatím připomíná pouze velmi chladnou nocí. Nesněží, řádně ani zatím nemrzne, ale nebozí čeští studenti již mají svoje bolavé srdce aduše celé zasněžené azmražené.

Již moje oko vjeho oku tkvělo, on jak by zhrdal pekla mukou zcela, výš zvedal prsa svá isvoje čelo.
– Peklo, Dante Alighieri –

Bruno je veskupině, kterou si zobřího půlkruhového prostranství velikosti většího fotbalového hřiště odvádějí pruhované vyhublé postavy sčernými kruhy pod očima jako první. Jejich jasně formulovaná slova: „Vítejte vkoncentračním táboře Sachsenhausen,“ jim jen potvrdila, co už tušili, ale stále nechtěli přijmout. Nepřijímala se onic lépe, ani když byla pronášena vjejich mateřském jazyce českém. Později se dozvědí, že mátohy zvěstující jim bolestnou skutečnost jsou bývalými významnými politiky první Československé republiky.

Vdřevěnémbaráku, kam byli odvedeni, spatřují pouze ty stejné pruhované postavy jen vzdáleně připomínající lidské bytosti. Žádné uniformy SS se tu nevyskytují.

„Mládenci, je naprosto nezbytné, abyste okamžitě, aznovu silně kladu důraz naslovo okamžitě, pochopili, že teď jste tady, azapomněli navše, naco jste doposud byli zvyklí,“ promluvil kestudentům důrazně jeden zčeských vězňů. „Pamatujte si, že téměř každé setkání sesesákem může být životu nebezpečné.“

„Tady je všechno jinak,“ přidal se druhý. „Především je třeba dělat všechno rychle, poslechnout naslovo každý rozkaz nejen esesmanů, ale také dozorců zřad vězňů astarších spoluvězňů. Musíte se urychleně přeorientovat zeživota tam venku apochopit, že váš život tady visí doslova navlásku! Nakaždičké maličkosti záleží. Doslova každá další přežitá vteřina je zde výhrou. Zapomeňte nablbosti, najakékoliv švejkování. Skutečně by vás to mohlo připravit oživot,“ snaží se varovat jeden ze starých táborových mazáků.

Bruno poboku sKarlem, Honzou aJindřichem se tlačí vefrontě natáborové číslo. „Name…? Vorname?“ dotázali se jich vězni sedící ulavic sbitých zhrubých borovicových prken. „Chrateč?“ vyslovil pomalu zkomoleně apohlédl vězeň naBruna.

„Ukažte, pane, raději vám to sám napíšu,“ říká tazateli Bruno německy.

„Načpak je vám naše adresa?“ zajímá se nechápavě Karel. „Hele, Bruno, copak to povídal?“

„Karlos, rači ses neměl ptát.“

„Proč, co říkal…?“

„Potřebují adresu našich rodičů, aby jim mohli napsat, když nás zastřelí!“ odtušil Bruno polohlasem.

„Číslo, co jste vyfasovali,“ překřikuje šum vbaráku jeden zčeských vězňů, „je vaše táborové číslo. Odnynějška se nesmíte zanic nasvěte hlásit svým jménem. Jen apouze tímto číslem, které musíte znát nazpaměť anesmíte je zapomenout.“

Uteklo jen pár okamžiků auž nejsem Bruno Hradec, ale číslo 8315, uvědomil si vduchu drsnou realitu Bruno. Zúvah jej náhle vytrhl zvýšený hlas jednoho ze studentů.

„Nedřystaj už, daj mu ten křyž, bo je ponas. Dodupy!“ pustil se doJindry neurvale kolega zvlaku.

„Ten je odmaminky, chrání mě,“ hlesl Jindra.

Auž je tu jeden ze starších vězňů: „Chlapi, co jsem prve povídal. Okamžitě toho nechte! Tady ihned odevzdejte všechny věci. Asvlíkat donaha.“

Ještě předtím, než se Bruno začal vysvlékat, převrátil všechny kapsy, vekterých už ovšem nic nemá, protože mu vše sebrali gestapáci vPraze podemonstraci. Ostatní pokládají nastůl peníze, prstýnky, jízdenky, tužky.

AJindra svůj zlatý řetízek skřížkem.

Ruční střihací holičský strojek vneobratných vězňových rukách bolestně rejdí vBrunově hlavě. Může vidět své husté plavé kadeře padat najeho unavené obnažené tělo. Vlasy se zachycují vohanbí anajeho přirození, alespoň tak symbolicky zakrývají jeho nahotu. Napodlaze se podopadu přidávají kdalším hnědým, černým, rezavým, patřícím ještě donedávna ostatním studentům. Unohou se mu znich tvoří bizarní pestrobarevná koláž. Nasvé plavé vlasy byl až doteď náležitě pyšný. Eliška mu je tak ráda projížděla rukou… Nezůstává ovšem pouze uvlasů. Dolů musí iporost zpodpaží ataké pubické ochlupení. Vši adalší havěť nesmí mít místo, kde se uchytit.

Bruno se však jakékoliv nepatřičné nostalgii zasvým ochlupením vzpouzí araději se ohlíží kolem sebe. Nanahotu vpánském kolektivu je zkopané zcela uvyklý. Je to pro něj přirozené anečiní mu žádný problém. Všímá si, že ne všichni hoši okolo něj to mají stejné. Někteří si přirození tvrdošíjně rukama zakrývají, jiní klopí zrak nebo očima nejistě těkají kolem sebe.

Zástup vyholených naháčů pokračuje dosprch. Naostříhané, místy krvácející hlavy ajejich znavená holá těla dopadá vesprchách střídavě horká aledová voda.

„Bruno, Bruno,“ nezůstal Karel pozadu, „aty si jako myslíš, že seš ňákej krasavec? Kdyby ses tak mohl vidět. Vypadáš jako čolek kříženej sžábou,“ chlámal se Karel.

Rozkřikl se naně iznámý neruda zvlaku: „Nechte už tych cypovyn apohnite!“

DER LAGERFÜHRER

Máma