Prokletí minulých životů

Copyright © Michaela Mitroci, 2025

All rights reserved.

ISBN 978-80-249-5622-0

Věnováno drahé přítelkyni Janě Jindřichové

A své vnučce Eleanor odkazuji veškeré své šperky, vzácné knihy, své zimní i letní sídlo…

Ne, tak to nebylo – takhle to nezačalo. Babička nebyla bohatá ani neměla žádné sídlo – měla malý byt a starou rodinnou chatu u lesa, kam už nikdo dlouhá léta nejezdil.

Měla také zlaté srdce, nekonečnou zásobu vzpomínek, tajemství a rodinnou kletbu, kterou mi zanechala jako dědictví.

Kapitola 1

Dědictví

Svírala jsem v dlani starý zčernalý kovový klíček s pocitem, že mi právě věnovala svůj nejcennější poklad, zatímco těžce oddechovala na nemocničním lůžku. Obě jsme věděly, že se konec blíží, přesto jsem neměla pocit, že přichází ztráta.

Ze staré bělovlasé ženy vyzařoval klid a mír. Drobný úsměv vlnil její rty a pod víčky jí divoce poletovaly oči na důkaz snů, které ji provázely na její poslední cestě… a pak se náhle zastavily. Poslední hlasitý výdech a dlouhý nepřerušovaný tón vycházející z přístroje, připojeného k jejímu prstu.

„Šťastnou cestu, babičko,“ políbila jsem ji do otevřené dlaně, plné hlubokých čar řádně prožitého života, volně ležící na peřině. Světlo vycházející ze zářivky na stropě se zatřepotalo, jako by ho na okamžik zastínilo chvění andělských křídel.

Neodešla by bez rozloučení.

Naposledy jsem k ní přistoupila, abych ji objala, načež se do místnosti přiřítila sestřička.

„Musíte jít,“ vyhrkla, následována dalším personálem, a já ji beze slova poslechla.

Semkla jsem dlaň, ucítila v ní chladný kov a naposledy se ohlédla k chaosu kolem smířené ženy, která se nenávratně odebrala na věčnost. Za zavřenými dveřmi jsem se ještě několikrát nadechla, než jsem z kabelky vytáhla telefon.

„Babička… odešla.“ Opakovaně jsem prodýchala právě vyslovené, abych rozehnala slzy. Říct to nahlas bylo těžší, než jsem si představovala. „Je mi to líto, tati,“ promlouvala jsem k tichu na druhé straně.

„Byla jsi s ní, když…?“ zlomil se mu hlas.

„Ano.“

„A byla...?“

„Byla připravená. Nemohla se dočkat.“

„To je celá ona,“ vzlyknul.

„Jediné, co ji tížilo, bylo, že nás dva opouští,“ upřesnila jsem.

„Už teď mi chybí.“

„I mně.“ S pocitem slabosti v nohou jsem se usadila na jednu z mnoha plastových židlí ve vstupní nemocniční hale, kam jsem během rozhovoru bezmyšlenkovitě došla.

V očích, upřených přes prosklenou střechu k nebi, jsem pocítila zatoulanou slzu. „Musím teď končit. Asi ti budou každou chvílí volat, takže kdybys s čímkoli potřeboval pomoc, budu na příjmu.“

„Díky, Leo.“

Schovala jsem mobil do malé černé kožené kabelky se stříbrnou přezkou. Sundala jsem nohu z kolene, srovnala ji vedle druhé a položila si do klína zaťatou pěst. Pomalu jsem povolila stisk. Uprostřed dlaně se mi leskl klíček, místy zčernalý stářím. Ukazováčkem druhé ruky jsem přejela po jeho povrchu. Nebyl už úplně hladký – vypadal opotřebovaně. Kov brázdily rýhy, které na něm zanechal čas. Připomínal mi babiččinu ruku plnou hlubokých čar vyprávějících příběh jejího života.

I ten klíč měl příběh, tím jsem si byla jistá. Ale jaký?

Kdybych jen tušila, co odemykáš?

Na první pohled bych ho přiřadila ke staré truhle, lodnímu kufru nebo starobylé dřevěné skříni, jenže jaká byla pravda, to si odnesla babička s sebou na věčnost. Neřekla mi to, a já se ptala, zda to vůbec věděla. Jestli k němu nepřišla úplně stejně jako já dnes.

Nikdy předtím jsem u ní ten klíček neviděla.

Dřív než jsem se zdvihla ze židle, skryla jsem tajemství klíčku do kapsičky v kabelce se vzpomínkou na jediná babiččina slova, týkající se nečekaného dědictví:

Najde si tě to samo a potom nebude cesty zpět. Osudu neunikneš ani se neschováš, Eleanor.

Už tě nemůžu držet stranou. Je čas.

Jsi naše naděje.

Je to tvé dědictví. Jenom tvé!

Opatruj ho dobře – slib mi to.

Tolik vět, tak málo pochopení. Možná prostě ta stará žena pouze mluvila z cesty – zmatená, mysl zahalenou oparem blížící se smrti.

Svěží vzduch říjnového poledne mě obalil, jakmile se za mnou zavřely automatické dveře nemocniční haly. Slunce mi stálo přímo nad hlavou a pár malých beránků plulo v jeho blízkosti, kde se postupně rozpouštěly.

Vybrala sis pěkný den pro odchod.

Usadila jsem se v nedaleké kavárně, kam jsme v posledních týdnech s babičkou chodily, když zrovna měla světlé chvíle a zvládla opustit nemocniční lůžko. Ke stolu přímo s výhledem do rušné ulice, odkud jsme pozorovaly neznámé tváře kolemjdoucích lidí a hádaly, kam asi pospíchají, jaká je jejich práce a jací jsou oni sami.

V pohodlných měkkých křesílkách, odkud se nechtělo vstát… u voňavé kávy nebo heřmánkového čaje.

„Dobrý den, dnes sama?“

„Oh… Dobrý den. Ano… vlastně… ne.“ Ještě jsem neměla sílu podělit se s kýmkoli dalším o realitu.

Malá hnědovlasá servírka Gábina se zvědavým špičatým nosíkem, v černém triku, zástěrce se značkou místní kávy, vytáhla z kapsičky na prsou trhací bloček a propisku. „Co si dáte?“

„Jako vždycky, prosím.“

„Takže latté, heřmánkový čaj, ovocný košíček… a pro babičku rakvičku.“ Vykulila jsem na ni oči a pusa mi němě klesla. „Říkala jste jako vždycky?“ ujišťovala se, zatímco já příliš hlasitě polkla. „Čekáte na babičku, ne?“ Na odpověď jsem se nezmohla a ona se spokojila s přikyvováním hodným kývacího psa. „Hned to přinesu,“ otočila se na patě a odkráčela.

„Ježiš,“ zavřela jsem pusu, připlácla si ruku na čelo a rozesmála se – musela jsem vypadat jako šílenec. Ještě když se servírka vrátila s objednávkou, jsem se zoufale chichotala, přitom se mi chtělo tak moc plakat.

Na kulatý dřevěný stolek postavila vysokou sklenici s kávou a košíček a na protější stranu položila konvičku s čajem, hrníček a šlehačkou ozdobenou rakvičku. „Děkuji,“ přinutila jsem se ke slušnosti.

Odešla a zanechala mě tam u pohoštění pro dva.

„Vždycky jsi měla smysl pro humor – černý humor. Už teď mi moc chybíš – ty a tvoje příběhy, objetí, úsměv,“ mluvila jsem k prázdnému křesílku naproti. „Tvoje dobírání mi bude scházet ze všeho nejvíc. Vsadím se, že bys mi teď odpověděla, že jsem se tě ráda zbavila, ale za to si můžeš sama – podívej na tu rakvičku, kolik je na ní šlehačky. Takového tuku – pak tě nemá klepnout pepka. Snědla jsi jich snad sto za poslední měsíc,“ mávla jsem rukou k dortíku a protočila oči v sloup.

„Prosím?“ trhla jsem sebou a Gábina vylekaně uskočila. „Co je?“ nechápala jsem, zaskočená jejím příchodem.

„Co jste potřebovala?“ nakrčila nos.

„Já? Nic.“

„Myslela jsem, že na mě máváte.“

„Ne, jen… jen jsem se protahovala,“ zakroužila jsem rameny, abych potvrdila svou výmluvu, poté jsem ještě spojila ruce nad hlavou a přinutila se zívnout. „Jsem trochu unavená.“

„Dobře, tak já zase půjdu, kdybyste něco potřebovala, stačí mávnout,“ pousmála se, stále zmatená z mého blekotání.

Další dobrou půlhodinu jsem o samotě popíjela latté a mlčky sledovala lidi proudící za sklem. Rakvička s čajem ležely nedotčené naproti a já se s povzdechem tentokrát již opravdu rozloučila. „Díky, že jsi tu pro mě vždycky byla, babi.“

Zdvihla jsem ruku, abych přilákala pozornost servírky. „Zaplatím,“ naznačila jsem jí, jakmile jsme se střetly očima.

Zmizela za barem, aby vyúčtovala moji objednávku. Postavila jsem se s kabelkou v ruce a začala v ní hrabat různě poházené peníze.

Budu si v ní muset udělat pořádek.

Moje prsty se dotkly studeného kovu.

„Heleno?“ Sledovala jsem, jak mé zápěstí uvěznil stisk chladné bledé ruky. Chtěla jsem ucuknout, ale držel mě příliš pevně. Pohledem jsem stoupala po paži vzhůru k hrudníku, ke krku, k tváři… k tmavým očím barvy přezrálých švestek. Zalapala jsem po dechu.

„Heleno?“ zopakoval naléhavě.

„Já… ne…“ koktala jsem vylekaně, zatímco on mě sledoval tak… nevěřícně. Zkoumal pohledem celé mé předloktí až k tmavému mateřskému znaménku táhnoucímu se šikmo směrem k zápěstí. Nenáviděla jsem to znaménko, protože připomínalo spíše jizvu a lidi nutilo k nevhodným pohledům i otázkám. Jenže on vypadal, jako by právě objevil poklad. Srdce mi z toho pohledu bilo tak silně, rychle a hlasitě, že div neprorazilo hrudní koš a nevyskočilo ven z těla. Třásla jsem se, jak mě propaloval skrz naskrz. Bylo to intenzivní, tak moc intenzivní a najednou nic z toho nebylo… Rozplynul se. Prostě zmizel.

Servírka se vrátila s účtenkou. „Jste v pořádku?“

„Já… nevím. On… “ Byla to vteřina – byl tam, nebo nebyl? Měla jsem snad halucinace?

„Kdo? Mám… mám zavolat pomoc?“ Z tónu hlasu jsem jasně slyšela, že má o mě strach. „Proboha ne, jen jsem se lekla, že jsem ztratila peníze.“ Nevěřila mi.

Znovu jsem zalovila roztřesenými prsty v kapse kabelky a vytáhla ven v dlani několik kovových mincí, jednu složenou dvoustovku a klíček, který mi zanechala babička. Podala jsem Gábině dvoustovku, pár korun jako spropitné a zbytek vrátila do kabelky. Klíč, který zaplul do kapsičky, byl znatelně chladnější než ostatní kov, teď nebyl však správný čas se tím zabývat – servírka stále vypadala, že očekává, jestli se nezhroutím, nedostanu nějaký záchvat nebo něco podobného. Rozhodně se těšila, až dnes odejdu.

„Babička nedorazila. Tak příště,“ konstatovala.

„Žádné příště – babička dnes ráno umřela.“

„To mě moc mrzí. Už chápu… že jste rozrušená.“

Pořád jsem měla zrychlený dech, když se za mnou s cinknutím zavřely dveře kavárny. Zápěstí levé ruky mě pálilo, jako když člověk strčí ruce do sněhu a pak přijde do hřejivého domova, kde je nechá prostoupit teplem až do konečků prstů. Kůže mi pod tím žárem tepala.

Na náměstí, přesně v jeho středu, stála na dohled kašna obklopená lavičkami. Usadila jsem se přímo na kamenném okraji, vyhrnula si rukáv volného tmavě modrého svetru, abych mohla ponořit ruku do vody. Byla studená a příjemně chladila od drtivého stisku zarudlé místo. Zakroužila jsem zápěstím pod hladinou naproti proudu vody vycházejícího z jedné z mnoha malých lvích hlav. Zavřela jsem oči a užívala si odeznívajícího pálení.

Vánek mi prolétl vlasy a navál mi je do obličeje. Suchou rukou jsem je rozhrnula zpět. Nahnula jsem se blíže k hladině. Pěšinku tmavě plavých vlasů jsem měla na svém místě. Od středu je dělila spravedlivě po obou stranách. Zastrčila jsem kadeře, sahající těsně k ramenům, za uši. Zelené oči se na mě dívaly z hladiny a unaveně zamrkaly.

Ach jo, Leo. Seber se.

Stáhla jsem si dlouhý rukáv svetru. Zápěstí už nebylo tolik citlivé. Skoro jako by se mi to všechno jen zdálo. Možná že ano. Třeba za to mohl nějaký podvědomý stres z babiččina odchodu…

Ať to bylo cokoli – bylo to pryč. Srdce i dech jsem měla opět klidné. To chvění, strach, napětí… všechno se mi zdálo cizí, vzdálené… neskutečné a já teď potřebovala něco známého, blízkého, hřejivého… Svoji postel.

Kapitola 2

Vidiny

Probudily mě matné žluté paprsky zapadajícího slunce dopadající skrze okno přímo na postel. Usadily se na mé tváři, a i přes zavřená víčka jsem vnímala jejich barvu i teplo. Vyzývaly mě a lákaly k probuzení, jako by mi chtěly naznačit, že je čas postavit se na nohy.

Vyhověla jsem jim, přehoupla chodidla přes okraj postele a na okamžik zůstala zírat z okna. Stočila jsem pohled k budíku – ukazoval 16.55.

Z vedlejšího pokoje jsem zaslechla řinčení nádobí. Nazula jsem bosé nohy do šedých chlupatých bačkor s králičíma ušima. Vlasy jsem stáhla do krátkého culíku na vrcholu hlavy, takže kratší se z něj opět uvolnily, a přes záda jsem si přehodila dlouhý vlněný béžový kardigan.

„Ahoj kotě,“ Dan stál u plotny a zrovna na pánvi rozšlehával vajíčka. „Volal mi tvůj táta. Měl o tebe strach – nezvedala jsi mu mobil. Řekl jsem mu, že spíš… Je mi to líto.“ Odstavil pánev na vedlejší plotnu a rozevřel pro mě náruč. „Pojď ke mně.“

Než jsem se k němu doloudala, utekla mi první slza. A v Danově objetí se z nich stal vodopád. „Je to dobrý, Leo. Je jí dobře. Tušili jsme, že to brzy přijde. To je život. Staří lidé umírají.“ Dan byl jako vždy praktický a vyrovnaný. Připomínal mi skálu v moři, proti níž ani vlny neměly šanci, stejně jako moje slzy proti jeho tvrdé upřímnosti.

„Já vím,“ vzlykla jsem. „Jenže ona byla moje babička – nejen nějaký starý člověk.“

„Určitě by si nepřála, aby ses pro ni trápila. Pojď.“ Utřela jsem si slzy a nechala ho, aby mi pomohl na barovou stoličku k pultu oddělujícímu kuchyňku od obývacího pokoje.

Ze skříňky vytáhl dvě skleničky a naplnil je vychlazeným bílým vínem. Jednu postavil na skleněný bar přede mě, hned vedle dřevěné mísy plné červených voňavých jablek. „Děkuji,“ lokla jsem si, abych spláchla hromadící se sliny od pláče. „Dáš si omeletu? Nebo z toho ještě můžu udělat míchaná vajíčka.“ Zkontroloval pánev.

„Omeleta bude skvělá. Díky. Chceš pomoct?“

„Jen seď,“ mrknul na mě a otočil se zpátky k plotně. „Chceš o tom mluvit?“

„Ani nevím – bylo to všechno tak… rychlé, tak očekávané, a přitom mi nejspíš ještě nedochází, že tady skutečně není.“

„Pořád tu s tebou bude – máš její jméno, její povahu i její oči… Měl jsem tu starou ženskou docela rád, i když byla trochu bláznivá. To máš taky po ní.“ Věděla jsem, ačkoli byl ke mně zády, že se uculuje od ucha k uchu. „Kdo se jménem Eleanora by mohl být normální?“ dobíral si mě, aby mě přinutil k úsměvu.

„Ty darebáku,“ sykla jsem. „Ještě že tak dobře vaříš.“

„To není jediný, co dělám dobře.“

Vyklopil omeletu na připravený talíř, odložil obracečku a došel ke mně. Otočil mě na stoličce o devadesát stupňů a jemně mi roztáhl nohy, mezi které se vměstnal. Začal mě líbat. Chutnal po vínu a po mentolové žvýkačce. Z kůže na krku mu sálala ta nádherná vůně, kterou jsem měla moc ráda. „Vezmi si mě,“ zašeptal mi do ucha. „Možná to není ta nejvhodnější chvíle, anebo možná jo... Nevím, ale chci s tebou strávit budoucnost, Leo,“ odtáhl se ode mě. Stále však rukama svíral mé tváře. Naléhavě hledal odpověď v mých očích.

„I já s tebou,“ přitakala jsem možná trochu odměřeně, protože dodal: „Ale?“

„Žádné ale,“ pokrčila jsem rameny a přinutila se k úsměvu, ačkoli mi dnešek rozhodně nepřišel jako den vhodný pro žádost o ruku.

Měla bych se radovat ze zásnub, když babička před pár hodinami zemřela? Musela jsem, abych nezklamala Dana.

„To znamená ano?“ Čekal na přikývnutí, než mě jako malou holčičku, což nebyl s mými sto šedesáti centimetry problém, uchopil v pase a postavil na zem. Potom udělal to, o čem sní většina žen. Klekl si k mým nohám, sklonil hnědovlasou hlavu, zašmátral v kapse, aby vylovil malý kroužek z bílého zlata se třemi fialovými kameny a vyslovil svou žádost: „Eleanoro Fišerová, staneš se mou ženou?“ Okouzleně jsem zírala na blyštící se ametysty. Jejich barva jako by mě hypnotizovala – odjakživa mě fascinovala. Dan to věděl – znal mě dobře za těch pět let, co jsme byli spolu…

„Ano,“ špitla jsem.

Dan byl svým způsobem dokonalý přítel – vždy stál při mně, staral se o mě, respektoval mé zájmy, zabezpečil mě. Život s Danem se zdál prostě jednodušší. Byl možná trochu egoista, jenže jeho ego stálo na tvrdé práci a kariéře, kterou si vybudoval. Rozum mi říkal, že je správné přijmout nabídku k sňatku, protože jsem si nedokázala představit po svém boku nikoho lepšího. Pořád jsem měla v paměti svého ex, takže při srovnání těch dvou hlas v hlavě křičel: Vezmi si ho, holka! Nebuď hloupá!

Tudíž jsem se přinutila potlačit smutek v srdci a radovat se s ním, jak se očekávalo.

„Na moji budoucí lištičku,“ podal mi skleničku.

„Vážně si musím brát tvé příjmení?“ ušklíbla jsem se na oko. „Nezní Eleanora Lišková divně?“

„Zní to děsně sexy.“ Vyprskla jsem smíchy. „No dobře, tak spíš roztomile, šelmičko, ale chci, abys měla mé jméno.“

„Když tedy musím… vezmu si tě se vším všudy.“

„Teď si ale vezmu já tebe.“ Popadl mě a odnášel do ložnice. „Co ta omeleta?“ chichotala jsem se. „Mám na ni hroznou chuť.“

„Jsem tak vzrušenej, že ještě bude teplá, až s tebou skončím.“

„No, to nevím, jestli mám považovat za výhodu.“ Smáli jsme se společně. Kolik času jsme strávili v posteli, netuším. Když jsem ji opustila, Dan ve tmě spokojeně oddychoval a omeleta byla studená a scvrklá. Ohřála jsem ji v mikrovlnce, smotala do roličky a pár kousnutími aspoň trochu naplnila kručící žaludek.

Mezitím odtekl první proud studené vody. Vstoupila jsem do sprchy a nechala v horké vodě zcela uvolnit své tělo po náročném dni. Drhla jsem si ramena masážní houbou a vanilkovým mýdlem. Pára už zamlžila skleněné stěny sprchového koutu a unikala vrchem dál do místnosti. Vlasy se mi lepily na tváře. Zavřela jsem oči a nechala vodu stékat od hlavy dolů po celém těle. Otočila jsem se a zapřela o skleněné dveře, abych smyla mydlinky ze zad. Tryskající voda se od nich s bubnováním odrážela. Zatímco jsem si vychutnávala vodní masáž, zkoumala jsem pohledem kovový kroužek na svém prsteníčku. Drobné diamanty se třpytily, jak jsem ruku natáčela ze strany na stranu.

Budu se vdávat.

Sklonila jsem hlavu, zavřela oči a hned je zase otevřela. K mé dlani položené na skle se z druhé strany tiskla větší mužská dlaň a obrys za zamlženým sklem jasně vykresloval vysokou postavu.

„Vzbudila jsem tě, promiň.“

Nedočkala jsem se žádné odpovědi, jen ruka se oddálila. „Nepřidáš se ke mně?“ navrhla jsem.

Stále bez odpovědi.

„Dane?“ vypnula jsem vodu. Trhnutím jsem otevřela dveře sprchového koutu. „Dane?“ máchala jsem do vzduchu plného páry. Byla jsem tu sama. Koupelna byla velká, avšak ne tak, abych přehlédla kohokoli dalšího, a vstupní dveře zůstávaly zavřené.

Zabalila jsem se do ručníku a vpustila do místnosti vzduch. Mlha okamžitě začala řídnout. Rozhodně jsem tu byla sama. Šla jsem zkontrolovat Dana – spal – úplně stejně, jako když jsem postel opouštěla. Spokojeně pochrupoval na zádech s jednou paží za hlavou. Vypadal tak klidně.

Kéž bych v sobě našla stejný klid.

Měla jsem pocit, že mě budík probudil příliš brzy. Ponocování si vybralo svou daň a já si nepřišla připravená vstát a vydat se mezi lidi, ačkoliv pobrukování mého budoucího manžela, ozývající se ze sprchy, mi vykouzlilo úsměv na rtech. Vyhoupla jsem se na nohy.

„Dobré ráno,“ houkla jsem na něj.

„Dobré. Jdeš ke mně?“

„Ne, už jsem byla,“ vybavil se mi stín ruky. Přiblížila jsem se ke sprchovému koutu a naklonila se blíž k zamlženému sklu – k místu, kde se mě to dotklo. Dan rázem otevřel dveře a celou mě pocákal. „Tak co tady děláš? Neříkej, že mě šmíruješ?“

„Nefandi si,“ vyplázla jsem na něj jazyk a dveře srazila s bouchnutím zpět k sobě. Otočila jsem se k odchodu, když jsem na černém oválném umyvadle zahlédla zablýsknutí. Na okraji ležel klíček od babičky a já si byla zcela jistá, že jsem ho od včera nevyndala z kabelky.

„Dane?“

„Hm?“

„Ten klíč… ten jsi tam dal ty… na umyvadlo?“

„Jo.“ Ulevilo se mi… svým způsobem, a vzápětí zase přitížilo, když dodal: „Sebral jsem ho tady na zemi – válel se před sprcháčem.“

„Aha.“ Že bych ho přeci jen vyndala? Znejistěla jsem.

Vycouvala jsem z místnosti. Klíč nechala, kde byl, a vrhla se na přípravu snídaně. Naházela jsem do toustovače dva plátky chleba a to samé ještě dvakrát zopakovala. Mezitím jsem prostřela jídelní stůl stojící ve vyklenuté části obýváku. Dva šálky s kávou – jedna černá jako uhel, druhá pro mě – zalitá mlékem. Doprostřed jsem umístila skleničku s džemem, medem i jogurtem. Ovesné vločky a cereálie v pytlíčkách. Máslo, sýr a šunku na talíři. Zatím začala ve vodě poskakovat vajíčka a z toustovače vyskočily poslední dva plátky opečeného chleba.

Vrátila jsem se do kuchyně pro příbory. „Zapomněla sis tam svůj poklad, zlato.“ Otočila jsem se za Danovým hlasem. Natahoval ke mně ruku s klíčkem v otevřené dlani. „Nech to na baru, prosím,“ odbyla jsem ho. „Jdu se obléknout, hned jsem tady.“

„Jasné, já mám hotovo,“ houkla jsem za ním, aby mě slyšel až v ložnici.

Zbývaly už jen příbory, které mi vyklouzly z rukou a s drnčením dopadly na lesklou kamennou dlažbu. Přímo přede mnou stál on – muž z kavárny. Tyčil se nade mnou jako hora. Oči temně zamračené – připomínající nebe před bouří. Černé vlasy mu sahaly k bradě a lemovaly tváře se strništěm vousů. „Vezmi si ho, Heleno. Je tvůj,“ vyzval mě.

„Kdo jste?“ splynulo mi z úst.

„Vzpomeneš si. Musíš.“ S těmi slovy zmizel.

„S kým to mluvíš?“ vytrhl mě Dan z představ – určitě to byla představa. Jsem unavená, špatně jsem spala. Babiččina smrt mnou otřásla. Bože, snad jsem se nepomátla.

„S nikým. Jen se mi zdálo… to je jedno,“ mávla jsem nad tím rukou, protože někdo tak racionální jako Dan by tohle nikdy nepochopil. Ani já jsem to nechápala.

Společně jsme zasedli ke stolu – jako každé ráno. Milovala jsem naše společné snídaně, společná rána, společné kávy. Letmé doteky nohou pod stolem, upřímné úsměvy a nekonečná témata – milovala jsem náš domov a jistoty, které mi přinášel…

Zakousla jsem se do toastu s jahodovou marmeládou. Byl lahodně křupavý a společně s kávou odnášel na vlně chutí tohle nepříjemné ranní vystoupení. Viděla jsem Dana, na první pohled neskutečně klidného, vyrovnaného, a snažila se naladit na stejnou vlnu, ačkoli mě stále ještě přemáhal smutek z babiččiny ztráty. V jeho společnosti však nemělo smysl plakat. Spokojeně usrkával kávu. Usmál se na mě a já mu s námahou úsměv vrátila.

„Chceš dnes vyzvednout z práce?“

„Ne, mám jógu a potom mě hodí Adéla domů. Mezitím skočím za tátou, ještě jsem ho od smrti babičky neviděla. Děkuju.“

„Za takovou snídani si tě musím hýčkat.“

Bydleli jsme ve třetím patře velké, nově zrekonstruované vily. Dan byl architekt a tohle místo bylo jedním z jeho projektů. Vytvořil pro nás hnízdo – útočiště… a já z něj postupně dělala domov za pomoci nábytku, doplňků, obrazů a fotografií. Náš soukromý ráj na zemi, za kterým jsem se toužebně otáčela, když jsme ho ještě za šedého rána opouštěli.

„Měj hezký den,“ zastavil s výstražnými světly před budovou magistrátu. Pracovala jsem na oddělení matriky – konkrétně jsem se starala o archiv. Pro někoho to byla nudná práce – neustálé přebírání matričních knih a listin, zařazování a vyřazování, přerovnávání a v poslední době hlavně jejich digitalizování. Byla to spousta práce mezi zaprášenými policemi, kterou mi zpestřovaly zakázky lidí pátrajících po svých předcích – tuhle část práce jsem měla ze všeho nejraději. Bylo to trochu jako lovit poklady… občas i vzrušující… a taky jsem měla ráda svůj klid – soukromí, které mi archiv, ukrytý za těžkými dveřmi, poskytoval.

„Opatruj se,“ poslala jsem mu vzdušný polibek. Mávala jsem, dokud neodbočil a nezmizel mi z dohledu, poté jsem teprve vklouzla zadním vchodem pro zaměstnance do budovy.

Zdvihla jsem klíče s malým kulatým černobílým čipem ke čtečce, která s pípnutím zaznamenala můj příchod. Měla jsem před sebou osm a půl hodiny práce a nebylo kam spěchat – to byla výhoda mé práce, proto jsem ji dělala ráda i za ten mizerný úřednický plat. Bez Dana bych si tenhle klid sotva mohla dovolit.

Zatímco téměř všichni zaměstnanci mířili po schodech vzhůru do svých kanceláří na různých odborech, já cílila dlouhými tmavými chodbami do snad nejzapadlejšího místa na celém úřadě.

Klíčem s modrou krytkou jsem odemkla nejprve mříž a poté druhým klíčem s fialovou krytkou těžké kovové dveře, které chránila. Plnou vahou jsem se do nich zapřela. Jakmile byly v pohybu, otevřely se snadno a zavřely se v podstatě svou tíhou samy.

Nacházela jsem se ve velké místnosti plné regálů tak dlouhých, že jsem téměř neviděla jejich konec. Jediné, co ukazovalo, kde končí, bylo okno. Vydala jsem se za matným světlem, které propouštělo, ke stolu s počítačem stojícímu přímo pod ním. Na dřevěný věšák hned vedle jsem si odložila kabátek a z kabelky vytáhla termosku – jedna káva po ránu nestačí.

Nalila jsem kafe do hrnku, ze kterého se začalo okamžitě kouřit. Zapnula jsem malé červené rádio, které jsem už před lety dostala k Vánocům, naladila svou oblíbenou stanici a usadila se ke stolu. Obrazovka počítače se rozsvítila, jakmile jsem drkla loktem do myši.

„Haló?“ otočila jsem hlavu do uličky mezi regály za mými zády. Žádná odpověď. „Kdo je tu?“ Vstala jsem ze židle. „Fajn, až tě najdu, praštím tě tou nejtlustší knihou, co tady je,“ zavrčela jsem a založila ruce v bok.