Přeložil Martin Urban

PROHŘEŠEK

Copyright © Roger Simpson 2022

All rights reserved.

Translation © Martin Urban, 2025

ISBN 978-80-284-0882-4

Pro Sally

1

„Ahoj, Jane. Tady Eric Ringer.“

Jane jen stála s mobilem přiloženým k uchu.

„Nejspíš se na mě nepamatuješ.“

Pamatovala si ho velmi dobře.

„Už to bude dobrých dvacet let.“

Bylo to třiadvacet let.

„Spolupracovali jsme na případu střelby v Point Cook.“

Copak bylo možné na něco takového zapomenout?

„Ahoj, Ericu,“ řekla nakonec. „Musím přiznat, že jsi ten poslední, koho bych čekala, že zavolá. Zejména v pátek v půl deváté večer. Pořád žiješ v Canbeře?“

„Ne, vrátil jsem se, abych byl blíž rodině. U federální policie jsem byl spokojený, ale kvůli covidu se nedalo moc cestovat, a když mám bývalku s dětmi pořád v Melbourne… Už jsem zase u státní policie Victoria – jako šéf oddělení vražd.“

„A s čím ti tedy můžu pomoct, Ericu?“

„Omlouvám se, ale s prací.“

„Za to se neomlouvej.“

„Tentokrát mi nejspíš nepoděkuješ.“

Připadalo jí zvláštní, že něco takového říká policista.

„Zrovna jsem na místě činu, pokud tě to zajímá… a měla bys čas. Něco takového bys měla vidět osobně. Obvykle se mi to nestává, ale doopravdy nevím, kde začít.“

„Tentokrát ti nejspíš nepoděkuju?“ řekla, zatímco představivost už jí jela na plné obrátky. Jeho pozvání ji stejnou měrou lákalo i odpuzovalo.

„Nebudu se ani pouštět do popisování. Pokud bys mohla přijet, pošlu pro tebe auto.“

Jane ukončila hovor a připravila se. Oblékla si sáčko šité na míru a obyčejnou bílou košili. Do práce se nikdy moc nefintila. Ze svého bytu v sedmém podlaží sjížděla výtahem sama. Venku už čekalo policejní auto. Kromě obvyklého pozdravu a několika frází o počasí s policistkou za volantem během dvacetiminutové jízdy na předměstí Toorak téměř neprohodila slovo, a to ani o případu. Ringer podle všeho považoval za důležité, aby si místo činu obhlédla sama, ačkoli obvykle postačí fotografie nebo výpovědi z první ruky. Skutečně to musí Jane vidět na vlastní oči?

Začaly se jí vracet vzpomínky na střelbu na předměstí Point Cook, na masové zabíjení, které bylo spíš o poskytování pomoci přeživším než o řešení případu, i když to se jim podařilo taky. Tehdy se s Ringerem setkali prvně – on se svou vizáží Hugha Jackmana byl v roli vyšetřovatele úplný nováček, ona, ač o pár let starší, toho ve světě soudní psychiatrie taky neměla mnoho za sebou. Pamatovala si i společně strávenou silvestrovskou noc, která jim poskytla příjemné chvíle nečekaného rozptýlení od stresu souvisejícího s obzvláště znepokojujícím případem; tehdy ještě byli oba mladí a svobodní. Vzpomínal na to taky tak rád jako ona? Rozbalování dárků pod vánočním stromkem, její „kouzelnický trik“ se šampaňským u ní v bytě, situovaném vysoko nad městem a o něco méně luxusním než ten, který obývala teď.

Policejní vůz obkroužil řeku a vjel na St Georges Road, kde stály čím dál tím honosnější domy obyvatel Melbourne, kteří elegancí a rozlohou obydlí dávali na odiv své bohatství. Policejní auta u místa činu signalizovala, že Jane dorazila do cíle. Na každém jiném předměstí by se touto dobou shromáždil dav přihlížejících, nikoli však v Tooraku. Jen tak postávat a zevlovat – to by bylo pod úroveň boháčů.

Jane se ohlásila u brány. Budova a okolní rozlehlé zahrady osvětlovalo velké množství obloukových lamp. Někdo jí podal rukavice i návleky a vyzval ji, ať se drží uličky na trávníku vyznačené policejní páskou, protože příjezdovou cestu stále prohlíželi forenzní technici. U domu už na ni čekal Ringer, aby ji přivítal.

„Ahoj, Jane.“

„Ahoj, Ericu.“ Bylo fajn ho opět vidět a zjistit, že stále vypadá jako Hugh Jackman.

Na třiapadesát, respektive sedmapadesát vypadali oba dobře: Eric nebyl rozložitý jako typický policista v jeho letech a ani Jane nejevila známky podlehnutí střednímu věku. Odhadovala, že za jeho postavou je pravidelné cvičení, za tu svou vděčila genům po matce.

Bylo těžké nevybavit si první vzájemné setkání před těmi dlouhými roky. Jane se tehdy předem připravovala na spoustu mrtvých těl, která za sebou zanechal zabiják na předměstí Point Cook. Až na to poslední, které objevila poté, co otevřela boční dveře domu, když zatoužila po čerstvém vzduchu, a nestačila zareagovat na Ringerovo varování: „Nedívej se.“ Můžete sice absolvovat roky přednášek z patologie na univerzitě, ale rozhodně vás to neobrní proti pohledu na to, co vysoce výkonná puška při střelbě zblízka udělá s mozkem, lebkou a tkání.

„Rád tě vidím, Jane.“

„Já tebe taky.“ Ale nepřijela sem vzpomínat.

„Musím tě informovat, že obětí je Nigel Woods, který tu bydlel.“

„Nigel Woods, ten miliardář?“

„Přesně ten. Nevím, co z toho vyvodíš, Jane. Jak už jsem říkal do telefonu, nemám tušení, co se tu stalo. Jestli jsi na to připravená, tak tě tu provedu.“

Jane přikývla, přestože by se nejraději otočila a utekla.

„Choď jen po igelitu.“ Ringer ukázal na běhoun na podlaze a rukou s navlečenou rukavicí otevřel dveře.

Dům Nigela Woodse byl galerií jeho rozsáhlé sbírky australského umění i domovem jeho rodiny. Klenuté vstupní hale vypínající se přes dvě patra vévodila plastika Dům odcizených od Jaroslava Petráčka. Jane ji dobře znala. Byla na vernisáži v Jaroslavově ateliéru v jedné z posledních továren ve čtvrti Collingwood, která se ještě nepřebudovala na obydlí. Petráček emigroval v roce 1971 z Československa do Austrálie, kde se postupně etabloval jako jeden z nejslavnějších sochařů. Petráček přijal život a kulturu své adoptivní země a naučil se opět věřit. Něco takového zažil naposledy coby student během Pražského jara, ale v Austrálii se mu víra navrátila: víra, že se věci dají změnit, že se život může zlepšit. Věděl, co to znamená čelit okupantům. Jeho rodina se stala obětí znárodnění. Při příjezdu ruských tanků proti nim stál s kamarády ruku v ruce, a když se následně rozhodl uprchnout, věděl, kým se v původní vlasti stane: psancem, vyhnancem, utečencem. Později se stal vděčným občanem vstřícného národa, který ale nakonec musel čelit vlastním prohřeškům.

Pod vlivem boje australských domorodých obyvatel – a také aby jejich zájmům projevil podporu – vytvořil Jaroslav Petráček Dům odcizených. Inspirací mu byla plastika Dům sebevraha, vytvořená coby pocta Janu Palachovi, studentovi, který se upálil na protest proti sovětské okupaci Československa. Petráčkovo dílo tvořil velký centrální bodec symbolizující budoucí naději, který obklopují postupně se zmenšující bodce coby připomínka minulých ztrát.

Podobně jako plastika, z níž čerpal inspiraci, byl Petráčkův Dům odcizených vysokou majestátní sochou vyrobenou z oceli. Sochař ji vytvořil pro veřejný prostor a věřil, že bude jednou stát v Národní galerii coby součást odkazu Nigela a Melissy Woodsových, díky čemuž by se na Nigela – a snad i na Jaroslava Petráčka – vzpomínalo ještě dlouho po jejich smrti.

Na oba se jistě nezapomene, ale z jiného důvodu, než v jaký doufali.

Jako první upoutala Janinu pozornost kaluž patrně krve, která se nacházela u spodní části plastiky. Když se zadívala vzhůru, spatřila cosi, co zprvu považovala za nějakou děsivou instalaci: voskově bílou postavu muže s nahou dolní polovinou těla napíchnutou na bodec, který do těla vcházel konečníkem a vycházel krkem. Jenže nešlo o umělecké znázornění bílého nájezdníka, nebyl to hrůzný pomník nelidskosti civilizace. Tohle byla naprostá, děsuplná skutečnost. Jane se dívala vzhůru na nedávno zesnulého Nigela Woodse, muže, který soudě podle utrpení vyrytého do tváře zakusil pomalou, trýznivou smrt. Kolena měl roztažená do stran, jako by chtěl potlačit bolest, ruce měl rozpažené, prsty zkroucené proti pažím. Ztuhlé tělo nad Jane jako by viselo v čase a prostoru, bez života, ale oživlé utrpením. Ačkoli Jane mohla sotva dýchat, nedokázala z té hrůzy odtrhnout zrak.

Prokristapána.

Ringer zavedl Jane do jedné z obývacích místností, aby jí představil svůj tým pod dohledem mlčenlivých svědků v podobě pokroucených postav na obrazech Bretta Whiteleyho rozvěšených po stěnách. Sbírka umění byla eklektická – Tucková, Shead, Quilty, Petyarreová a Mombassa… Jenže na oceňování jednotlivých děl nebyl čas. Vrchní seržantka Nita Marinová, drobná a bystrá žena na prahu čtyřicítky, byla v Ringerově oddělení druhou nejvyšší šarží. K mordpartě povýšila z oddělení na ochranu obětí sexuálního násilí, kde byla v neustálém kontaktu s nejhoršími stránkami lidské povahy. Marinová si pomyslela, že už snad viděla všechno, ale tohle ještě ne. Seržant Graeme Gawler, přezdívaný kolegy Taška, byl padesátiletý urostlý policista ze staré školy, který rád pracoval sám. Přestože byl drsný a odolný, jak jen polda může být, mrtvola ve vedlejší místnosti na něj zapůsobila natolik, že dokázal sotva zabručet na pozdrav. To vrchní detektiv Raymond Cheung naopak zahrnoval přítomné teoriemi a spekulacemi o zločinu i pachateli, dokud ho Ringer neumlčel. V osmadvaceti byl sice nejmladším členem oddělení, ale nedostatek zkušeností v terénu vynahrazoval erudicí v oblasti IT a techniky.

„Víme, jak se tam to tělo dostalo?“ zeptala se Jane.

„No, víme aspoň to, že z podesty nad schodištěm Woods neseskočil,“ prohlásil Ringer, jako by chtěl vyloučit zjevné.

„Podle nás pachatel použil mechanismus, kterým se spouští a vytahuje lustr,“ vysvětlovala Marinová. „A myslíme si, že oběť vytáhl nahoru upevněnou v jakémsi postroji, zbytek pak vykonala váha těla.“

„Byla oběť tou dobou při vědomí?“ vyptávala se Jane.

„To prokáže až pitva,“ odpověděla Marinová.

„Co doba, po jakou umíral?“

„Tu taky.“

„Ještě něco? Nějaké výhrůžky nebo požadavky?“

„Zatím nic takového.“

„Co rodinná situace?“

„Byl šťastně ženatý,“ vysvětloval Ringer. „Vdova se sem právě vrací z jejich letního sídla v Portsea. Dnes večer tam měl Woods za rodinou přijet. Vydal jsem rozkaz, aby odstranili tělo dřív, než sem paní dorazí, takže všichni máte poslední šanci si ho prohlédnout. Potom už budou k dispozici jen fotografie, video a písemné záznamy. Ale potřebuju ty první reakce – syrové, bez příkras. To je vždycky to nejlepší, s čím můžeme začít.“

Tým mlčel. Všichni už se Ringerovi se svými dojmy svěřili, takže teď obrátili pozornost výhradně na Jane.

„Nejspíš ta otázka není férová, Jane, ale ty víš, s čím tady máme co do činění?“

„Podle mě jsou tu dvě možnosti. Buď to udělal někdo se záměrem krutě si vyřídit velice osobní účty. Anebo to byl psychopat či někdo, koho zabíjení vzrušuje a kdo to dělá pro vlastní potěšení. Přikláněla bych se spíš k první možnosti, ačkoli v téhle fázi jde jen o spekulaci. A v tom případě,“ vrhla vlídný pohled na Cheunga, „jsou nám detektivovy prognózy nejspíš stejně tak platné jako ty moje.

Ale jestli mám pravdu, tak vrah čin předem promyslel, zná to tady a přišel připravený. Je taky pečlivý, obsedantní a nadmíru sadistický. Podle mě nešlo o rituální zločin, ale to zatím nemůžu vyloučit. Došlo k nesmírně neobvyklému mučení, skoro jako ve středověku, podobá se to zvěrstvům, která se páchala během křižáckých výprav ve jménu katolické církve. Takže bych pátrala v oblasti zločinu z nenávisti, náboženských motivů anebo jakýchsi krajních předsudků. Ale nejvíc bych zdůraznila, že podle mě je vrah chytrý, pomstychtivý a dost možná narcistní povahy. A ještě jednu věc bych chtěla dodat. Z toho zločinu je cítit arogance a velmi pravděpodobně i výzva namířená na vás policisty. Vidíte, co jsem udělal, tak si mě zkuste zastavit, protože jsem chytřejší než kdokoli z vás. Modleme se, aby to nebyl zrovna tenhle případ.“

Jane a Ringer zamířili ven. Přijeli hasiči, aby sejmuli tělo z bodce, i když zrovna takovouto scénu si nepřáli vidět. Příjemný noční vzduch byl prodchnutý jasmínem, tak se Jane a Ringer drželi od páchnoucího hloučku kuřáků co nejdál. Ray Cheung zůstal uvnitř, aby podle možností dohlédl na co největší zachování místa činu v původním stavu.

„Opravdu jsi mě musel přizvat k tomuhle?“

„Nikdo nedokáže přečíst místo činu jako ty, Jane. Pamatuju si to, jako by to bylo včera.“

Včera. Ta doba se zdála tak vzdálená a zároveň blízká. Vzpomínal Ringer na jejich intimní aférku o silvestrovské noci v roce 1998? Tehdy mu Jane řekla, že ten vztah nemá budoucnost, a on nejapně poznamenal: „No já nevím, mohl by vydržet aspoň do příštího roku?“

Tolik toho od té doby zažili. Jelikož měli mnoho společných kolegů, nebyli úplně neinformovaní o tom, co dělá ten druhý. O tom, že Ringer po rozpadu manželství přešel k federální policii. O tom, že se Jane vrátila na akademii, aby si dobila baterky, a že tehdy započal její vztah s Benem, který pak vydržel sedmnáct let. Ale věděl Ringer, jak Ben zemřel? Měl povědomí o napjatém vztahu mezi Jane a její nevlastní dcerou Zoe poté, co soud usvědčil dívčinu matku ze zavraždění otce? O Ringerově soukromém životě věděla Jane pouze to, že se vrátil do Melbourne.

„Díky, že jsi přijela tak rychle,“ řekl Ringer a pozoroval ji s něhou člověka, který býval jejím výjimečným kamarádem.

„Takový spektákl bych si přece nenechala ujít,“ poznamenala ironicky, aby maskovala pocity, které v sobě musela nejdřív zpracovat.

Ringer se zazubil. Jane poznala, že mu na ní imponuje lehkost a důvěra, s jakou přistupuje k černému humoru policajtů, což byl svět, kterému málokdo mimo policii rozuměl.

Když bylo tělo po sejmutí z bodce na cestě do márnice, Marinová oznámila, že u brány čeká auto s paní Woodsovou. Ringer rozkázal, aby se policisti vyhnuli vstupní hale a přivedli paní přes kuchyň, sám se s ní prý setká v salonku. Zadíval se na Jane. Nežádal ji o to, ale viděla, že by se mu hodila pomoc. Stejně byla na paní domu sama zvědavá, a tak souhlasila s návrhem Marinové, aby se k nim připojila.

Díky osobnímu trenérovi a zručnému plastickému chirurgovi vypadala Melissa Woodsová na mnohem méně než na třiapadesát, a už vůbec by člověk netipoval, že jde o matku čtyř dětí, ze kterých dvěma z předchozího manželství táhlo na třicítku, zatímco mladší dva potomci byli náctiletí. Pozice manželky bohatého významného člověka taky pomohla, protože moct si dovolit naprosto všechno dokáže dělat s vráskami divy. Oblečení měla z Milána a šperky z New Yorku, její sebejistota pramenila z vědomí, že společenské postavení má zabezpečené. Coby ředitelka Nadace Nigela a Melissy Woodsových propůjčila manželovu velkorysost mnoha kulturním a filantropickým institucím, v jejichž odrazu zářila. Jenže teď jí z výše uvedeného neposkytovalo útěchu nic. Prožívala šok a zoufalství stejně jako kterákoli jiná žena, jejíž manžel se stal obětí násilného trestného činu.

„Paní Woodsová, jsem policejní inspektor Eric Ringer. Tohle je doktorka Jane Halifaxová a vrchní seržantka Nita Marinová.“

Melissa si bedlivě prohlížela Jane, jako by šlo o někoho, koho by mohla znát.

„Říkejte mi Melisso, prosím.“ Představila svého společníka Maurice Engelse, právníka a rodinného přítele, a vyzvala přítomné, aby se posadili.

„Máte dnes kde přespat?“ zeptal se Ringer. „Dokud nebudeme hotoví se soudním ohledáním, zůstává váš domov bohužel místem činu.“

„Vrátíme se do Portsea za dětmi. Teď je tam s nimi Mauriceova žena.“

„Inspektore, můžete nám prosím říct, co všechno víte?“ projevil právník netrpělivost jménem své klientky.

„Ne o moc víc než to, co už jsem řekl do telefonu.“

„Existuje možnost, že to byla nešťastná náhoda?“

„Ne. Domníváme se, že ho někdo na tu sochu spustil.“

„Spustil,“ zašeptala Melissa. „Jak?“

„Myslíme si, že pachatel použil mechanismus, pomocí kterého se ovládá poloha lustru.“

Melissa Woodsová zavřela oči, nechtěla si to ani představit.

„Nevíte, jestli vašemu muži někdo nevyhrožoval?“

„Co je to za otázku?“

„Je nezbytná,“ informoval ji právník ohleduplným tónem. „Je mi líto, Mel, ale oni se na to musí zeptat.“

„Celá ta záležitost je hrozná noční můra. Můžu vidět tělo svého muže?“

„Samozřejmě. Až tady skončíme, můžeme vás vzít do márnice. Ještě před provedením pitvy.“

„Chápu, že se mě snažíte chránit, ale musím vědět, co se stalo.“

Kde začít? Paní Woodsová se sotva držela, aby se nezhroutila.

„Inspektore, můžu prosím vidět místo činu?“ Z Engelsovy strany to byl zbytečný požadavek, ale Ringer nechtěl být za puntičkáře. Taky bude jednodušší říct právníkovi všechno, co vědí, pokud u toho vdova nebude.

„Budete se na to muset vybavit, pane Engelsi. Marinová vám dá rukavice a návleky.“ Detektivové a právník se vzdálili, v místnosti zůstaly jen Melissa a Jane.

„Viděla jste ho?“

Otázka zastihla Jane nepřipravenou.

„Ano, viděla.“ Nedokázala lhát.

„A?“

„Podle mě netrpěl moc dlouho. Mohl ztratit vědomí.“

„Bolestí?“

„A ztrátou krve.“ Navzdory neomalenosti odpovědí bylo Jane jasné, že to Melissa vědět musí.

„Proč by někdo chtěl zabíjet tak strašným způsobem?“

„V tuhle chvíli nemáme tušení, ale slibuju vám, že přijdeme na to, co se stalo.“

„Už jste něco podobného zažila, že ano?“

Tak proto se Melissa na Jane dívala při vzájemném představování tak upřeně. Když tehdy před lety Bena zabila kulka do hlavy, zatímco seděl vedle Jane v autě, násilná smrt zaplnila stránky novin. Palcové titulky o jeho vraždě a vyšetřování činů „melbournského střelce“ pak dominovaly médiím celé týdny. Takovou publicitu Jane nevyhledávala ani nechtěla – přesto ji zažila. A Melissa Woodsová teď měla zjistit, jaké to je.

„Proto jste tady?“

Samozřejmě že ne, ledaže by Ringer byl chytřejší, než si Jane myslela. Říkal, že právě její práce s přeživšími střelby na předměstí Point Cook byla v tehdejším případu tak cenná. Čeká ji teď něco podobného?

„Buďte co nejvíce s dětmi, nečtěte noviny a vážně uvažujte o tom, že na nějakou dobu odjedete do jiného státu.“

„Začínáte věřit, že život je dokonalý. Tedy kromě obvyklých starostí s dětmi. Máte děti, Jane?“

„Mám nevlastní dceru, která žije v New Yorku. Hudebnice. Je jí čtyřiadvacet.“ Jenže Melissa se na to ptala jen ze zdvořilosti.

„Nigel byl středobodem všeho. Měl tak hektický život, tak vysoké nároky, kterých děti nikdy nedosahovaly. Všechno zvládal za pochodu. Byznys, funkce, cesty, dovolené, povinnosti. Nadace byla práce na plný úvazek. Samozřejmě ho to naplňovalo, ale i vyčerpávalo. A teď se všechno zastaví. Náš svět přišel o svou planetu, Jane. Teď jsme jen měsíce rotující kolem černé díry.“

„Melisso, jsem doktorka. Jestli chcete, můžu vám něco předepsat.“

„Nemůžete. Ledaže máte něco, co mě přenese do minulosti. Máte představu, co obnáší taková miliarda dolarů? Nuže, Nigel jich měl čtrnáct, a chtěl víc. Stává se z toho závislost. Soutěž o umístění na žebříčku. Důkaz o tom, jak jste významný. Určuje to, kým jste a kdo jsou vaši přátelé, protože to nemůžou být normální lidé. Ti přece nechápou miliardu dolarů. Není divu, že si vaše děti připadají ztracené. Jenže ono je to jedno. Tolik peněz utratit nemůžete. Přibývají takovým tempem, že se jich nedokážete zbavovat.“

Melissa Woodsová se najednou zdála být maličká a hrozilo, že ji pohltí obří pohovka, na které sedí. Navzdory bohatství vypadala zranitelná a bez prostředků. Jane chtěla obejmout tuhle cizí paní, která si připadala ve vlastním domově jak na širém moři a která nesnesitelně trpěla ztrátou blízkého člověka.

„Je mi to líto, Melisso.“

Dvojice žen spolu seděla v tichosti, z autoportrétu na stěně na ně upíral smutné oči Reg Mombassa.

2

Oddělení vražd pracovalo celý víkend a v pondělí v osm ráno se sešlo na poradu. Ringer rozdal okopírované výsledky pitvy a požádal Jane, aby nahlas prošla důležité body. Díky svému lékařskému vzdělání snáze vysvětlí veškeré detaily.

Čas úmrtí byl stanoven na 18:45, tedy zhruba tři hodiny po Woodsově příchodu domů. V jeho těle se našla droga ketamin, pachatel mu tedy prokazatelně podal sedativa před tím, než ho spustil na plastiku Jaroslava Petráčka. Jane vysvětlovala, že ketamin, který se dá pokoutně sehnat coby taneční droga, účinkuje až půl hodiny a vrah ji nejspíš Woodsovi podal injekčně, aby se nebránil, když mu svlékal spodní část těla a přichytil ho pomocí jakéhosi improvizovaného postroje k mechanice ovládající lustr.

„Woods nejspíš začal přicházet k sobě, až když mu hlavní bodec plastiky prošel měchýřem i tlustým a tenkým střevem,“ vysvětlovala Jane. „Jak se vahou těla pomalu posouval po bodci dolů, mohl hrot mít nejspíš někde u jater, když se probral úplně. Právě tenhle orgán krvácel nejvíc, zatímco se vlivem gravitace bodec posouval výš skrz plíci a nakonec z těla vyšel před pravou klíční kostí. Vrah ho mohl, ale taky nemusel tahat za nohy, aby proces urychlil.“

Jane výklad završila poznámkou, že Nigel Woods zemřel na ztrátu krve, ale ne hned. „Naštěstí – anebo naneštěstí, podle úhlu pohledu – hrot nepropíchl stehenní tepnu, aortu, horní dutou žílu ani srdce. Pokud by se tak stalo, smrt by nastala mnohem dřív. Jenomže oběť přežívala při plném vědomí a za nesmírných bolestí ještě dvě hodiny a čtyřicet pět minut.“

Výsledky pitvy Jane nepřekvapily. Na místě činu viděla moč, krev i výkaly. Melisse Woodsové předtím milosrdně lhala o tom, že její manžel rychle ztratil vědomí.

Po Jane se ujala slova Nita Marinová a shrnula forenzní výsledky.

„Jelikož neexistují známky násilného vniknutí do domu, pachatel vešel buď s Woodsem, nebo už čekal uvnitř. Obě možnosti naznačují, že věděl, jak to v domě vypadá, a svou oběť nejspíš znal. Kolem ani uvnitř domu nejsou žádné známky potyčky a venkovní bezpečnostní kamery na okolním pozemku nikoho nezachytily – což znamená, že vrah měl buď štěstí, nebo věděl, kde se kamery nacházejí a jak se jim vyhnout.“

Dále Marinová vysvětlovala, že se Melissa s rodinou v pátek odpoledne obvykle vydávala do Portsea a Nigel za nimi později jezdil poté, co se stavil doma, aby z rozlehlého sklípku vybral víno na víkend – což byl úkol, který manželce nesvěřoval. Víno bylo Nigelovou velkou životní vášní a pití pro víkendové hosty vybíral jednak podle jejich postavení a jednak podle toho, jak velký na ně chtěl udělat dojem.

Nicméně bezpečnostní kamery zachytily jakéhosi technika telekomunikací, který o kus dál od domu na ulici něco od dvanácti do 16:30 opravoval. S brašnou na nářadí se vyskytoval na stejném místě i dva předchozí pátky, přestože telefonní operátor Telstra na dotazy tvrdošíjně odpovídal, že do téhle oblasti už celé měsíce žádného technika nevyslal. Mohl to být vrah, který si zjišťoval, kdy Woods odjíždí pryč a kdy se vrací domů?

„Jasně že to byl on,“ zavrčel Taška. „Znáte snad nějakého řemeslníka, který pracuje po třetí hodině odpoledne? Vždyť vstávají v pět ráno, hergot.“ Bedlivě zkoumal zvětšený záznam z kamery zachycující údajného technika. Snímek byl zrnitý a pořízený zdálky, takže se z něj nedalo určit nic kromě pohlaví. „Vypadá náramně podezřele: velká čepice, sluneční brýle a reflexní vesta bez loga.“ Poslal fotografii dál.

Ringer se podíval na Jane. „Jsme moudřejší ohledně motivací toho mučitele?“

Za daných okolností to byla zvláštní otázka. Jane se v duchu podivovala: Proč se věnuje tolik pozornosti tomu vrahovi? Vždyť by bylo o tolik snazší začít u oběti.

„Stále můžeme pouze spekulovat… Ledaže byste mi mohli říct, jak dlouho se v domě zdržel?“ Marinová zavrtěla hlavou, tak Jane pokračovala: „Mučitelé jsou se svými činy obvykle spokojení, protože je pohání náboženské nebo ideologické přesvědčení. Případně to dělají z poslušnosti nebo na příkaz vyšší šarže. Ale kromě autoritářských režimů v jiných zemích k mučení obvykle nedochází, proto uvažuji o našem pachateli jako o sadistovi. O skutečném sadistovi, který se zdrží na místě činu, aby se mohl dívat.“

Ray Cheung fascinovaně vykulil oči.

„Sadisty pohání touha působit utrpení ostatním nebo potěšení sobě, často sexuální povahy. Když najdeme na místě činu semeno, pak se pravděpodobně bude jednat o druhý případ, přestože by přepečlivý zločinec, jako je ten náš, nejspíš použil kondom, aby po sobě nezanechal stopu.“

„Víme, co ho přimělo z místa činu odejít?“ zeptal se Ringer a otočil se k Marinové. „Třeba ho něco vyrušilo?“

„Ne. Když uklízečky objevily tělo, už tam nebyl.“

„A že zrovna uklízely až večer,“ poznamenal Taška s obvyklou dávku cynismu. „Není to podezřelé?“

Marinová se na něj podívala přes obroučky brýlí. „Melissa Woodsová trvala na úklidu v době, kdy tam ona není.“

„Co kdybychom se místo na vraha zaměřili na Woodse?“ navrhla Jane co možná nejdiplomatičtějším tónem. „Pokud naplno porozumíme oběti, pak bych mohla začít sestavovat vrahův profil.“

Ringer shrnul veškeré poznatky. „Nigel Damien Woods byl investiční bankéř, který v roce 2001 vytvořil vlastní společnost se zaměřením na rizikový kapitál a nové technologie. Pokračoval v hromadění jmění včetně rozsáhlého portfolia v oblasti těžby a realit. Vlastnil jednu z nejhodnotnějších sbírek umění v Austrálii, tedy kromě veřejných galerií. Byl velkorysým filantropem, zejména v oblasti umění, a byl prominentní postavou katolické církve, která mu v roce 2017 udělila papežský řád.

Woods se poprvé a naposledy oženil v roce 1997 s Melissou a adoptoval její dvě malé děti z předchozího manželství, potom s ní měl dvě vlastní. Přestože měl vlivné přátele, včetně prominentních podnikatelů, politiků, celebrit a významných boháčů, dokázal držet rodinu i svůj soukromý život mimo palcové novinové titulky.

Momentálně probíhají výslechy jeho přátel a zaměstnanců,“ uzavíral Ringer své expozé, „ale do této chvíle nám není nic známo o případných výhrůžkách, sporech ani nepřátelích. Vedl spořádaný život bez kontroverzí. A žil si nadmíru pohodlně.“

„Dokud ho někdo nevysadil na Petráčka.“

Nic nedokázalo rozchechtat účastníky porady jako metafora mučení pronesená Taškou.

Zatímco si ostatní užívali chvilku rozptýlení, Jane zůstávala soustředěná na Ringera. Přestože jí tento věčně usměvavý a nonšalantní polda velmi imponoval, něco na jeho chování ji zneklidňovalo, cítila, že si něco ohledně případu nechává pro sebe.

Ringer zachytil její pohled a láskyplně se usmál. Nebylo možné nevzpomenout si na intenzitu jejich bývalého vztahu. Její pohled si nejspíš mylně vysvětloval jinak, a tak mu Jane bude muset ve vhodnou chvíli dát náležitě najevo, jak to mezi nimi je. Sice nemohla popřít, že ji přitahuje, ale nehledě na pocity nepřicházely vztahy na pracovišti v úvahu – co se Erica Ringera týkalo, nebyla Jane Halifaxová k mání.

3

Jane i Ringer se zúčastnili pohřbu Nigela Woodse v katedrále svatého Patrika. Byl to jak projev úcty, tak součást každého policejního vyšetřování, kdy je třeba pozorovat a naslouchat. Mezi významnými státními představiteli nechyběli premiér, lídr opozice, vysoce postavení církevní hodnostáři, přední melbournští podnikatelé i podnikatelky, prominentní správci uměleckých sbírek a zástupci melbournského fotbalového klubu.

Arcibiskup začal citací motta tehdy mladého inženýra a architekta Williama Wardella, který v roce 1897 katedrálu navrhl. „Inventi Quod Quaesivi: Našel jsem, co jsem hledal.“

Jane napadlo, že nanebevstoupení mohlo dost možná být Woodsovým posledním životním záměrem, i když ne v tuhle dobu a rozhodně ne takovým způsobem.

Po řadě vydatných chvalozpěvů od politiků a prominentních podnikatelů vnesl do průběhu obřadu trochu humoru marketingový ředitel a Woodsův kolega z Portsea jménem Barry Boucher.

„Účastí na tomto obřadu v této velkolepé budově se coby možná jediný doznaný ateista vystavuju značnému osobnímu riziku. Jestli do mě udeří blesk, máte mé svolení zatleskat. Patnáct let jsme byli s Nigelem sousedé i soupeři. Prahnul jsem po jeho ženě… pardon,“ naoko se zarazil a v textu něco opravil, „po jeho ‚víně‘, a on po tom mém.

Nigel byl velice dobrý tenista, ale prachmizerný čárový rozhodčí. Své údery k čáře vždycky označoval jako dobré, zatímco moje míčky vždycky hlásil jako outy. Na počest jeho památky se ode dneška všem úderům za čáru na jeho úžasném kurtu v Portsea bude říkat ‚mrtvý Nigel‘.

Přestože jsme byli velmi dobří kamarádi, nikdy mi nerozuměl, a já nerozuměl jemu. On nepotřeboval reklamu, já zase nepotřeboval miliardu dolarů…“ Barry na vytištěném projevu opět něco poopravil. „Další ukázka toho, jak to moje sekretářka umí s klávesnicí. Mělo tam být ‚čtrnáct miliard dolarů‘.“

Humor všechny uvolnil, na tvářích členů Woodsovy rodiny pohrávaly úsměvy.

Poté co rakev odjela z pódia mezi čestnou stráží tvořenou členy melbournského fotbalového klubu, Jane a Ringer se co možná nejnenápadněji přimíchali mezi přítomné, kteří zůstali po obřadu. Jane si vysloužila vděčné přikývnutí od Melissy Woodsové, Ringer rezervované pokynutí od Maurice Engelse.

Pohřeb je jako oblázek hozený do rybníka. Uprostřed, kde jsou největší vlnky, stojí svorně rodina a přátelé, aby udržovali mýty o zesnulém. Ale jak se vlnění šíří i do vzdálenějších míst, posluchač získá o nebožtíkovi přesnější informace. Sešli se u várnice s nepitelnou kávou, kde se Ringer zeptal Jane, čeho všeho si všimla.

„Nad restaurovaným východním transeptem je chrlič podobný Jeffu Kennettovi. Ten jeho dlouhý úzký obličej si nelze splést. Když prší, z obrovských úst se valí jen voda a nic jiného, což mnozí nejspíš uvítají.“

„Nevěděl jsem, že bývalý premiér je katolík…“

„Není. Budovu navrhuje architekt, ale chrliče jsou dílem kameníka. Tenhle měl aspoň smysl pro humor. Cos zjistil ty?“

„Nigel Woods nebyl tak široce uznávanou osobou, jak nám předtím naznačovali. Zaslechl jsem někoho říct: ‚Bylo načase, aby mu někdo natrhnul prdel.‘ A další člověk dal úplně nový význam sousloví ‚sonda do něčích problémů‘. Zjevně všichni vědí, jak Woods umřel. Vsadil bych se, že to roznesl Engels.“

Pak se navzájem informovali o svých zjištěních, že Nigel Woods byl obávaný i obdivovaný – někteří ho nazývali „jezuitou“ a jiní „kruťasem“ – a taky neoblíbený. Pro Nigela, který budoval své impérium jako nějaký korporátní Viking, jehož chránila rouška papežské milosti, byl každý nahraditelný. Mnozí opovrhovali způsobem, jakým bezohledně vydělával peníze a uzavíral obchody, ale všichni se shodli na tom, že držel slovo.

Ringer se vrátil na policejní ústředí, aby zaúkoloval podřízené sestavením seznamu lidí ze světa byznysu, kterým Woods „ublížil nebo provedl ještě něco horšího“. Jevilo se to jako dost náročný úkol, ale aspoň se vydali nějakým směrem. Jane se zdržela mezi smutečními hosty s nadějí, že ji třeba Melissa pozve mezi své nejbližší, aby mohla pokračovat ve sběru informací. Jenže pocit soudružnosti v sesterstvu vdov po tragicky zemřelých manželech očividně natolik hluboký nebyl – zatím –, a tak Jane odjela domů taxíkem, kde pokračovala v sestavování psychologických profilů.

Její pracovní postup byl ezoteričtější než u detektivů. Sestavování profilu oběti pro ni představovalo první krok k určení profilu vraha. Šlo o proces na principu triangulace. Kolem kruhu uprostřed stránky zapsala Jane vše, co věděla o Nigelu Woodsovi: významný boháč, sběratel umění, katolík, pověst bezohledného člověka, obávaný/uznávaný, mocný/nekompromisní, ženatý, čtyři děti. Na jednu stranu výraznějším písmem uvedla: Dům odcizených. Mohla ta plastika být kromě příčiny úmrtí sama o sobě významnou stopou? Náhodnou, nebo dokonce klíčovou? Hodila se prostě ta socha vrahovi, nebo ho k mučení inspirovala? Podle některých bylo Petráčkovo dílo aktem kulturního vyvlastnění, protože o svých ztrátách prý mají hovořit domorodí obyvatelé, a ne český uprchlík, který přepracoval plastiku ze své rodné země, pocházející tedy z úplně jiné doby a zcela odlišného prostředí. Vzhledem k násilí a sadismu spojenému s Domem odcizených Jane usoudila, že takové úvahy jsou přehnané, a termín „kulturní vyvlastnění“ ze seznamu vyškrtla.

Připravila si šálek čaje a dál pracovala v kuchyni, kruh na stránce určený pro vlastní závěry ale nechala prázdný a prozatím doplňovala seznam nabytých znalostí, který se bude s pokračujícím vyšetřováním prodlužovat díky její erudici v oblasti psychologie. Proces, kdy mohla pátrat souběžně s policisty, si užívala; zatímco je zajímaly materiální a forenzní důkazy, ty její se zakládaly na myšlenkových procesech.

Jane byla naprosto pohlcená prací, když zavolal Ringer.

„Už ses najedla?“ zeptal se.

„Ne, a ty?“

„Výborně. Za čtvrthodinku tě vyzvednu.“

Vydali se na pozdní večeři do restaurace Magic Mountain na Little Collins Street. Našli si box, kde byl klid, a objednali tenkostěnného kraba na karí, salát s pekingskou kachnou a lahev montepulciana z hroznů z údolí Clare od vinařství Mr. Hyde.

„Řekl jsi mi o tom případu všechno?“ zeptala se Jane, když jim obsluha přinesla jídlo.

Ringer vypadal, že ho otázka upřímně udivila. „Samozřejmě. Co tím chceš říct?“

„Jen mám takový pocit… že něco zamlčuješ. Že mi neříkáš to, co si ve skutečnosti myslíš.“

Ringer se nad takovou vnímavostí doširoka usmál. „Jako třeba, že jsem neměl rád Nigela Woodse už z principu?“

„Neměl bys zůstávat nestranný?“

„Jde mi o dopadení zločince. Ale oběť mít v lásce nemusím.“

„Takže v čem spočívá problém?“

„Nemám prostě rád miliardáře. A obecně boháče. Jejich hromadění majetku nedělá nikomu dobře. Obzvlášť naší planetě.“

„Netušila jsem, že jsi takový ekoaktivista. Gratuluju.“

„To už mi je sympatičtější Pol Pot než Greta Thunbergová. Nenazýval bych se ekoaktivistou. Jako většina poldů tíhnu k pravici.“

„Pak můžeš rovnou zapomenout na to, že bychom se my dva zase dali dohromady. Já jsem totiž názorově hodně, ale fakt hodně doleva.“ Jane té hlášky ihned zalitovala. Už předtím vycítila, že Ringerovi jde o víc, a takovými průpovídkami ho akorát povzbudí.

„To byl vtip,“ řekla co možná nejneutrálnějším tónem.

„Já vím.“ Zazubil se, ale Jane poznala, že si nechává komentář na později.

„Takže bohatým závidíš?“

„Ne.“

„Takže podle tebe se kvůli jednomu nezbednému miliardáři hází do stejného pytle i všichni ostatní boháči?“

„Ne. Už z principu jsou prohnilí všichni.“

„Tak mi řekněte, pane Pol Pote… Co byste udělal, kdybyste měl tu moc?“

„Zavedl bych progresivní daň, která by jim umožnila být tím, čím chtějí, ale ze které plynou permanentní výhody i pro nás ostatní.“

„Ty jsi ale velmi neobyčejný policista, Ericu Ringere. Tohle z tebe udělala práce v Canbeře?“

„Měl jsem se narodit ve Švédsku. Imponuje mi sociální stát, ale tamní počasí nesnáším. Byl jsem tam na roční stáži, a těch šest měsíců tmy jsem málem nedal. Severské detektivky nejsou kriminální žánr, ale příčina mizerného rozpoložení Švédů. Tam se lidi vraždí jen proto, aby jim nebyla zima.“

Jane se smála nahlas a doufala, že její předchozí hláška vyšuměla do ztracena.

Aby z nich vyprchalo víno, šli se projít podél řeky Yarra, od jejíž hladiny se odráželo městské osvětlení. Kolem poblikávala světla hlavní obchodní čtvrti – neškodné, slibné, už napůl spící. Bylo těžké uvěřit, že tam někde venku číhá vrah, který čeká, až přijde jeho čas.

Po proudu plula party loď, veselící se posádka byla pod vlivem Lady Gaga. Jane a Ringer se zastavili, aby se ohlédli za velkoměstem.

„Pověz mi, co myslíš, že bude následovat,“ řekla Jane.

„Myslím si, že náš mučitel udeří znovu.“ Ringer podle všeho pečlivě uvážil výběr výrazu. „Sadista“ nebyl pojem, kterému by rozuměl. „Ať už jde o rituál, nebo ne – tohle nechám na tobě –, sděluje nám něco, co zatím nejsme schopní vidět.“

„Doufáš, že bude další vražda?“

„Mohla by nám pomoct při hledání smyslu vraždění. Ale samozřejmě že ne, naopak doufám, že tenhle případ byl ojedinělou anomálií. Co myslíš ty?“

„V centru všeho spočívá pomalé, záměrně kruté a předem propočítané jednání. Nejspíš je odrazem vrahovy bolesti, kterou se snaží přenést na někoho jiného. Myslím si, že mezi pachatelem a obětí existuje blízký a důvěrný vztah – ale můžu se mýlit –, který je součástí přístupu ‚jak ty mně, tak já tobě‘. Podle mě je to velmi osobní krajní pomsta.“

„Třeba od někoho, komu překazil kšefty?“

„Možná.“

„Zajímavá myšlenka. Vrah trpí stejně jako jeho oběť.“

„Neděje se to snad často?“

4

Franco Bernero neměl čas jít Nigelu Woodsovi na pohřeb. Coby člověk, který vedl rozrůstající se charitu, měl náročnou ženu a k tomu současně i dvě milenky, honil Bernero moc zajíců najednou.

Po ostudě, kvůli které musel opustit horní komoru státu Victoria, protože přijal řadu sporných darů od jisté čínské podnikatelky, přebudoval Bernero téměř neznámou katolickou charitu na rozšiřující se sociální službu. Když se její skladiště rozrostla po celém Melbourne, z Ferrarovy pozůstalosti se stala Ferrarova nadace. Využívala neobydlené budovy určené pro změny v územním plánu nebo k rekonstrukcím a také dostávala dary v podobě ošacení a nábytku, které s láskou opravovala armáda dobrovolníků. Nadace neplatila nájem a vyplácela minimální mzdy – kromě štědrých prebend pro Franca Bernera a jeho dvě asistentky. Velice blízké osobní asistentky.

Nadace recyklovala nejen ošacení a kusy nábytku, které se pak rozdávaly zdarma chudým. Majitelé pozemků, kteří nadaci velkoryse propůjčovali tamní budovy, získávali přístup k Bernerově rozsáhlé síti politiků a místních právních zástupců, na oplátku vstřícných k rozvojovým plánům kohokoli, kdo tak nesobecky pomáhá komunitě. Jednání se obvykle konala v některé z mnoha restaurací na Lygon Street, kde Bernero projevoval dobré úmysly tím, že se finančně podílel na stavebních projektech. „Všichni v úspěch uvěří, když přijde Franco k večeři,“ říkalo se.

Charita sídlila v bývalé továrně v North Melbourne. Nahoře byla Bernerova kancelář a malý byt, kde přebýval, když už by cesta za ženou a pěti dětmi do Woodendu nemusela být bezpečná po tak náročném dni plném úmorné charitativní práce. Lidé neměli tušení, co všechno to jeho papírování obnášelo.

První půlku pracovního týdne dělala Bernerovi asistentku Mary McCluskeyová. Se svou nevysokou buclatou postavou a neutuchajícím apetitem by se dalo říct, že vrána k vráně sedá. Když mu podávala složku s korespondencí plánovacího oddělení, sáhl jí pod sukni a zadrnkal na šňůrku tang jako na strunu u bendža. Mary roztála. Přestože to byl velký lichotník, nemusel ani otevřít pusu. Tu mu otevřela Mary jazykem, když se štos lejster sesunul na podlahu.

Bernero si dělal iluze, že o uspořádání jeho kancelářských povinností nikdo neví. Ale někdo to věděl. A sledoval tu budovu už několik týdnů.

Přihlížející byl trpělivý člověk a perfekcionista. Věděl, kdy Mary odchází za svou stárnoucí matkou. Doma jí nechávala jídlo na ohřátí v mikrovlnce a taky náhradní inkontinenční plenu, ráno ji pak s láskou koupala. Matka věděla, že Mary zůstává každou středu v práci dlouho – požadoval to tak zaměstnavatel.

Mary se jako obyčejně v půl jedenácté dopotácela ke svému Fordu Cortina a za brumlání motoru pomalu odjížděla nocí. Bernero otevřel další lahev sangiovese a pustil hudbu. Mohl vybrat nějakou skladbu na bendžo, ale na to neměl dostatek důvtipu. Se sklenkou v ruce procházel budovou, aby pozhasínal světla a zkontroloval zámky. Nenamáhal se posbírat rozsypanou korespondenci. Ráno to mohla udělat druhá asistentka Preyah Mendozová, která ho rozmazlovala v druhé polovině týdne a byla v práci pohotová a výkonná tak, jak byla Mary pomalá a nepřesná. Bernero si pomyslel, jak se jeho dvě asistentky skvěle doplňují.

Nad ocelovým schodištěm, které vedlo do mezipatra v úrovni druhého podlaží, se Bernero zastavil. Co to bylo za zvuk? Že by ve větru povrzávalo otevřené okno? Nebo se to ozvalo blíž – něco jako kroky? Šuškalo se, že se tu před lety zabil dělník pádem z jeřábu. Že by kročeje patřily duchovi?

Bernero zamžoural do tmy a u nákladního výtahu spatřil dvě kupy těžkých montážních řetězů. Zvláštní, že si jich předtím nevšiml. Ráno si o tom promluví se zaměstnanci. Někdo by se o ně mohl zranit.

Pak Franca Bernera udeřila do týlu trubka. Měla ho jen omráčit, nikoli zabít. Útočník chtěl, aby Franco byl svému konci přítomen.

Jane výjimečně nevadil hustý provoz. Uvízla v šílené dopravní špičce, se kterou se melbournští řidiči musí každý den smířit, a tak měla čas přemýšlet a připravit se.

Když jí ve čtvrt na osm začal vyzvánět mobil, věděla, že ji nečekají žádné dobré zprávy.

„Udeřil znovu,“ oznámil jí Ringer. Od první vraždy uplynuly sotva dva týdny.

Dostavit se na místo činu bývalo i za těch nejlepších okolností trýznivé, a Jane věděla, že ať už ji tentokrát čeká cokoli, rozhodně to nebude rutina. Ne že by vstup do místa, kde došlo k vraždě, byl nějaký neutrální zážitek. Prostředí, kde někdo umřel, je pokaždé plné smutku a přemítání.

Ale tenhle zabiják chtěl šokovat, potrestat oběť i jeho blízké, stejně jako vyšetřovatele. Jane se musela přepnout do pracovního režimu. Coby vědecká pracovnice si potřebovala zachovat objektivitu. Věděla, že empatie stojí v cestě analýze, že emoce nepomáhají a bývají zavádějící. Tolik k dobrým úmyslům.

Jak se blížila k budově, zaznamenala to nejdřív ve tvářích policistů hlídajících místo činu: stalo se tu něco nepopsatelného.

Ringer se s ní setkal u vchodu. Jelikož vedl vyšetřování, jeho vystupování nepostrádalo autoritu a povzbuzení, ale když se zadíval Jane do očí, omluvně se mu zachvěla víčka. Nechtěl ji opět vystavit něčemu takovému, jenže ji potřeboval víc než kdykoli předtím, a Jane to věděla.

Pozemské ostatky Franca Bernera visely v prázdných prostorách zadního traktu rozlehlé budovy. Oběť, zavěšená deset metrů nad zemí jako poražené zvíře na jatkách, se zpočátku vyjevila jen jako pouhá silueta, kterou skrz špinavá okna nasvěcovaly zezadu sluneční paprsky. Kolem zápěstí a kotníků měl Bernero omotané těžké řetězy, a až když popošla Jane blíž, viděla, že pod kovovými oky jsou na rukou a nohou natažené sportovní kompresní návleky zabraňující roztržení kůže. Jane napadlo, že na vraha pracujícího s bolestí to bylo pozoruhodně ohleduplné.

Jenže pak vyšla příšerná pravda najevo: vrah Bernera natahoval postupně, aby prožíval pomalou, mučivou smrt. Končetiny byly vytržené z kloubů do bodu, kdy ještě zůstávaly přichycené k tělu, které tudíž vypadalo nedotčené, ačkoli bylo zmasakrované stejně jako tělo Nigela Woodse.

Řetězy omotané kolem Bernerových nohou spadaly k objímkám ve tvaru písmene U připevněným k železnému zábradlí, zatímco řetězy na rukou stoupaly od zápěstí vzhůru a mizely za okrajem mezipatra v druhém podlaží. Odtamtud se táhly přes nákladní výtah a jeho šachtu dál. Konce vrah přichytil k vysokozdvižnému vozíku s naloženou bednou. Zaparkoval jej na rampě svažující se k dalším vozíkům, a jakmile ho odbrzdil, váha stroj rozpohybovala a ostatní už byla otázka fyziky.

„Bedna na tom vozíku je plná oblečení a dek,“ vysvětloval Ringer. „Přes okraj má přehozenou hadici, aby obsah nasákl vodou a zvýšila se tak jeho váha.“

Jane pozvedla zrak k Bernerovu zmučenému tělu. Připadalo jí neuctivé v jeho přítomnosti mluvit, jenže jí bylo jasné, že Ringer potřebuje znát odpovědi.

„Udělal to ten samý, co zabil Nigela Woodse. Stejný modus operandi: středověké mučení.“

„Myslel jsem, že ten výraz nemáš ráda…?“

„No, v příručce lékaře pro stanovení diagnózy taková kategorie není.“

„Ještě něco?“

„Kde mám začít? Víra. Inkvizice. Odplata. Sadismus. Utrpení. Nenávist. Zuřivost. Očista. Čistka.“