Sonny Boy

Copyright © 2022 by Al Pacino

This edition published by arrangement with Penguin Press,

an imprint of Penguin Publishing Group,

a division of Penguin Random House LLC 

© translation Tomáš Piňos, 2025

ISBN 978-80-284-0727-8

Charliemu,

dědečkovi a mámě

Synáček

1
Stéblo trávy

Hrál jsem od útlého dětství. Když mi byly tři nebo čtyři roky, matka mě brávala do kina. Během dne dělala podřadnou práci v továrně, a když přišla domů, jedinou společností byl pro ni syn. Brala mě tedy do kina. Netušila, že mi poskytuje budoucnost. Okamžitě jsem přilnul k hercům na plátně. Neměl jsem si v našem bytě s kým hrát a neměli jsme ještě televizi, takže jsem měl spoustu času na přemýšlení o filmu, který jsem právě zhlédl. Procházel jsem v duchu jednotlivé postavy a jednu po druhé jsem v bytě přiváděl k životu. Naučil jsem se přátelit se svojí představivostí. Když jste spokojení o samotě, je to někdy požehnání, obzvláště pro lidi, se kterými sdílíte život.

Kino bylo místem, kde se matka mohla ukrýt ve tmě a nemusela se s nikým dělit o svého Synáčka. Dala mi tuto přezdívku a začala mi tak říkat dříve než všichni ostatní. Pochytila to v kině, když Al Jolson zpíval píseň, která se stala velmi populární. Zde jsou její slova:

Vyšplhej do mého klína, synáčku

I když jsou ti jen tři roky

Nemůžeš vědět

A já ti nemohu ukázat

Co pro mě znamenáš, synáčku

Utkvělo jí to v paměti, a když jsem se v roce 1940 narodil, pamatovala si tu píseň tak živě, že mi ji začala zpívat. Byl jsem první dítě svých rodičů a první vnouče prarodičů. Byli ze mě ohromně nadšení.

Otci bylo pouhých osmnáct let, když jsem se narodil, a matka byla jen o několik let starší. Stačí, když řeknu, že byli mladí. Nebyly mi zřejmě ani dva roky, když se rozešli. Několik prvních let mého života jsme se s matkou pořád stěhovali, neměli jsme žádnou stabilitu ani jistotu. Žili jsme v zařízených pokojích v Harlemu a pak jsme se přestěhovali do bytu jejích rodičů v jižním Bronxu. Otec nám skoro vůbec nepomáhal. Nakonec soud rozhodl, že budeme dostávat pět dolarů měsíčně, což stačilo jen na zaplacení pokoje a stravy u matčiných rodičů.

Když mi bylo čtrnáct let, matka se opět soudila s otcem a žádala víc peněz. On ale řekl, že je nemá, a my jsme je nedostali. Podle mě byl soudce k matce velmi nespravedlivý. Trvalo desítky let, než si soudy učinily určitou představu o potřebách svobodných matek.

Abych si vybavil nejranější vzpomínku na život s oběma rodiči, musím se vrátit do doby, kdy mi byly tři nebo čtyři roky. Sledoval jsem s matkou nějaký film na balkoně Dover Theatre. Bylo to nějaké melodrama pro dospělé a matka byla naprosto ohromená. Věděl jsem, že sleduji něco, co je určeno pro dospělé, a říkal jsem si, že je vzrušující být tam jako malé dítě s matkou. Děj filmu jsem ale příliš nechápal a byl jsem roztěkaný. Hleděl jsem z balkonu na řady sedadel pod námi. Zahlédl jsem muže, který tam chodil a něco hledal. Měl na sobě uniformu vojenské policie, u které sloužil můj otec během 2. světové války.

Musel mi být povědomý, protože jsem instinktivně vykřikl: „Tati!“ Matka na mě zasyčela. Nechápal jsem, proč to udělala. Znovu jsem na něj zakřičel: „Tati!“ Šeptala: „Pst – ticho!“, protože hledal ji. Měli problémy a ona nechtěla, aby ji našel, jemu se to ale podařilo.

Vzpomínám si, že když film skončil, kráčeli jsme s matkou a otcem temnou ulicí a vzdalovali si od markýzy Dover Theatre. Drželi mě za ruce a já jsem šel mezi nimi. Pravým okem jsem viděl pouzdro na opasku mého otce, ze kterého trčela velká pistole s perlově bílou rukojetí. Když jsem o mnoho let později hrál policistu ve filmu Nelítostný souboj, tato postava nosila zbraň se stejnou rukojetí. Už jako dítě jsem si uvědomoval, že je to něco mocného, nebezpečného. A pak můj otec zmizel. Odešel do války a vrátil se, ne však k nám.

Když jsem v pozdější fázi života hrál poprvé na Broadwayi, přišli se na mě podívat příbuzní z otcovy strany. Byl jsem mladý, avantgardní herec, který strávil většinu dosavadního života v Greenwich Village a postupně pronikal na Broadway. Po představení mě několik tet a jejich dětí neočekávaně navštívilo v zákulisí. Zasypali mě polibky, objímali mě a gratulovali mi. Byli Pacinovi, a přestože jsem je znal z občasných návštěv u otcovy babičky, byl jsem poněkud ostýchavý.

Během naší konverzace ale zaznělo něco, co mě překvapilo. Řekli něco o „době, kdy jsi byl s námi“. Zeptal jsem se: „Jak to myslíte, když jsem byl s vámi?“ A oni na to: „Když jsi byl s námi, pamatuješ? Ano, Synáčku, když jsi byl malé dítě, nebyl ti ani rok a půl a žil jsi s babičkou a dědečkem – s matkou a otcem tvého táty.“

„Jak dlouho jsem tam žil?“ zeptal jsem se.

Zhruba osm měsíců, řekli, necelý rok.

A náhle se mi začalo v hlavě všechno spojovat. Byl jsem osm měsíců odloučen od matky, zatímco otec bojoval ve válce. Neskončil jsem ale v sirotčinci nebo pěstounské péči; byl jsem milosrdně předán pokrevní příbuzné – matce mého otce, mojí babičce, která byla absolutním darem od Boha. V průběhu života mě různí lidé zachránili a ona byla zřejmě první z nich.

Toto uvědomění mě ohromilo. Náhle jsem pochopil nevysvětlitelné věci, které jsem do té doby, do svých čtyřiadvaceti let, dělal – moje vzestupy a pády, rozhodnutí, která jsem konal, a jak jsem řešil problémy. Došlo mi, že jsem byl ve věku šestnácti měsíců dočasně odloučen od matky. Že jsem na ní byl naprosto závislý, nic jiného jsem neznal a náhle mě čekal úplně jiný život – pořádný životní zlom. Krátce poté jsem absolvoval terapii. Musel jsem se vypořádat s určitými věcmi.

Otcova matka se jmenovala Josephine a byla zřejmě nejúžasnější osobou, jakou jsem kdy poznal. Byla bohyně. Měla andělský výraz obličeje. Byla typem ženy, která by v minulosti čekala na ostrově Ellis Island na přistěhovalce, Italy a kohokoli, kdo neuměl anglicky, aby jim pomohla. Starala se o mě a bojovala za mě tak hodně, že jí bylo během rozvodu mých rodičů uděleno právo navštěvovat mě. Její manžel, můj dědeček a jmenovec Alfred Pacino, přijel z Itálie do New Yorku na počátku 20. století. Měli dohodnutý sňatek a dědeček byl malířem pokojů. Byl opilec, takže býval náladový a nevyzpytatelný.

Nevzpomínám si na dobu, kdy jsem žil v jejich domácnosti, odloučený od matky. Předpokládám, že se kvůli tomu cítila provinile. Musela se tak cítit. Nebyl jsem od ní odloučený na dlouhou dobu, ve věku osmi měsíců to ale bylo dost dlouho.

Pamatuji si, že když byly mému synovi Antonovi necelé dva roky, byli jsme spolu na rohu 79. ulice a Broadwaye a jeho matka tam nebyla. Tvářil se, jako by se úplně ztratil. Vysvětloval jsem si to tím, že nevěděl, kde je matka. Hledal ji mezi ostatními lidmi na ulici. Byl podobně starý jako já, když jsem žil u otcových rodičů. Nikdy předtím ani potom jsem ho neviděl tak zmateného. Zvedl jsem ho a řekl: „Neboj, maminka přijde.“ Potřeboval to slyšet.

Rodiče mojí matky žili v šestipatrovém činžáku na Bryant Avenue v jižním Bronxu, v bytě v nejvyšším patře, kde bylo nájemné nejlevnější. Byly tam jen tři pokoje, které se používaly jako ložnice a překypovaly neustálou aktivitou. Byly to malé pokoje, pro mě však byly velké. Občas nás tam bydlelo šest až sedm. Žili jsme na směny. Nikdo neměl celý pokoj pro sebe a já jsem spával mezi prarodiči. Jindy jsem spal na gauči v obývacím pokoji a netušil, kdo se uvelebí vedle mě – příbuzný projíždějící městem, nebo matčin bratr, který se vrátil z války. Bojoval v Pacifiku a jako mnoho dalších mužů, kteří to zažili, nemluvil o zkušenostech z války. Nastrkal si zápalky do uší, aby přehlušil exploze, které pořád slyšel.

Matčin otec se jmenoval Vincenzo Giovanni Gerardi a pocházel ze starobylého sicilského města. Později jsem se dozvěděl, že se jmenovalo Corleone. Když mu byly čtyři roky, dostal se (možná ilegálně) do Ameriky, kde se stal Jamesem Gerardem. Neměl už matku; jeho otec, který byl tak trochu diktátor, se znovu oženil a přestěhoval se s dětmi a novou manželkou do Harlemu. Můj dědeček měl divokou, dickensovskou výchovu, pro mě byl ale skutečnou otcovskou postavou.

Když mi bylo šest let, vrátil jsem se domů po prvním dni ve škole a dědeček se holil v koupelně. Stál před zrcadlem, měl na sobě tričko a kšandy měl svěšené podél boků. Stál jsem v otevřených dveřích koupelny a chtěl mu něco říct.

„Dědo, jedno dítě udělalo ve škole něco hodně špatného. Řekl jsem to učitelce a ona ho potrestala.“

Pokračoval v holení a řekl jen: „Takže jsi práskač?“ Byla to nenucená poznámka, jako by říkal: „Tobě se líbí to piano? Nevěděl jsem to.“ Jeho slova mě ale hluboce zasáhla. Byl jsem sklíčený. Nemohl jsem dýchat. Nic jiného neřekl. A já už jsem nikdy nikoho nepráskl.

Jeho manželka Kate byla moje babička. Měla blonďaté vlasy a modré oči jako Mae Westová, což je u Italů vzácnost. Odlišovala se tím od ostatních příbuzných. Možná měla v sobě trochu německé krve. Když mi byly zhruba dva roky, posadila mě na kuchyňský stůl, krmila mě dětskou výživou a vyprávěla přehnané, vymyšlené příběhy, ve kterých jsem byl hlavní postavou. Muselo mě to ovlivnit. Když jsem byl trochu starší, pozoroval jsem ji, jak vařila. Škrábala brambory a já jsem je jedl syrové. Měly nízkou výživnou hodnotu, miloval jsem ale jejich chuť. Někdy mi dala suchary pro psy a já jsem je snědl.

Babička byla vyhlášená kuchařka. Vařila samozřejmě italská jídla, naše čtvrť ale nebyla italská. Byli jsme vlastně jediní Italové, kteří tam žili. Přes ulici možná jeden žil. Jmenoval se Dominic a byl to veselý kluk s rozštěpem rtu. Když jsem šel ven, babička mě zastavila s vlhkým hadrem, který měla vždycky v jedné z rukou, a řekla: „Utři si omáčku z obličeje. Lidi si budou myslet, že jsi Ital.“ Když jsme začali přicházet do Ameriky, provázelo nás určité stigma a během 2. světové války se to ještě víc vyhrotilo. Amerika bojovala čtyři roky proti Itálii, a přestože mnoho Italů žijících v Americe odcestovalo do zámoří, aby tam bojovali proti vlastním bratrům a svrhli Mussoliniho, ostatní byli označeni za nepřátelské přistěhovalce a umístěni do internačních táborů. Když se italští Američané vrátili z války, začali velmi rychle uzavírat smíšená manželství.

Ostatní rodiny žijící v našem činžáku pocházely z východní Evropy a dalších částí světa. Zněla tam kakofonie nejrůznějších dialektů. Naše malé území mezi Longfellow Avenue a Bryant Avenue, od 171. do 174. ulice, bylo směsicí různých národností a etnik. Když jsme se v létě uchýlili na střechu činžáku, abychom se zchladili, protože v domě nebyla klimatizace, slyšeli jsme bzukot různých jazyků a přízvuků. Byly to skvělé časy: přistěhovalo se tam hodně chudých lidí z různých ghett a měnili jsme Bronx. Čím víc jste šli na sever, tím zámožnější rodiny tam žily. My jsme nebyli bohatí. Protloukali jsme se. Můj dědeček byl fasádník a musel pracovat každý den. Stal se odborníkem a jeho práce byla oceňovaná. Postavil v průchodu zeď pro majitele domu, kterému se tak líbila, že zachoval naše nájemné ve výši 38,80 dolaru měsíčně po celou dobu, co jsme tam žili.

Do určitého věku jsem nesměl chodit ven sám – naše čtvrť nebyla příliš bezpečná – a neměl jsem žádné sourozence. Neměli jsme televizi ani příliš zábavy, kromě několika nahrávek Ala Jolsona na gramofonových deskách, které jsem ve věku tří nebo čtyř let napodoboval, abych pobavil rodinu. Mými jedinými společníky byly kromě prarodičů, matky a malé fenky Trixie postavy z filmů, na které jsem chodil s mámou. Musel jsem být jediné pětileté dítě, které vidělo film Ztracený víkend. Obdivoval jsem výkon Raye Millanda, který hrál sebedestruktivního alkoholika a získal za tuto roli Oscara. Když se snažil abstinovat a prožíval delirium tremens, měl halucinace a viděl netopýra, který se vrhnul z rohu jeho nemocničního pokoje na myš šplhající po zdi. Milland vás dokázal přesvědčit, že podlehl hrůze svých falešných představ. V paměti mi utkvěla scéna, ve které je střízlivý a zběsile hledá chlast, který si nakřečkoval, když byl opilý. Nemůže si ale vzpomenout, kam ho schoval. Snažil jsem se to zahrát a předstíral, že obracím naruby neviditelný byt a prohrabávám neviditelné skříně, šuplíky a koše. Šlo mi to tak dobře, že jsem to začal dělat na žádost příbuzných. Řvali smíchy. Zřejmě je bavilo pozorovat pětiletého kluka, který předstíral, že se prodírá imaginární kuchyní, jako by mu šlo o život. Byla to energie v mém nitru, kterou jsem začal objevovat a kterou jsem uměl soustředit. I když mi bylo pouhých pět let, říkal jsem si, čemu se smějí? Ten muž bojuje o život.

Matka byla na tyto věci citlivá. Podle mě to byl důvod, proč ji takové filmy přitahovaly. Byla krásná žena, měla ale křehké emoce. Občas navštěvovala psychiatra – chodila k němu, když měl dědeček peníze na zaplacení těchto sezení. Nevěděl jsem, že má matka problémy, až do jednoho dne, když mi bylo šest let. Chystal jsem se jít ven a hrát si v ulicích. Seděl jsem v křesle v kuchyni, matka mi zavazovala malé boty a oblékala svetr, aby mi bylo teplo. Všiml jsem si, že plakala, a přemýšlel o tom, proč se to dělo, nevěděl jsem ale, jak se jí mám zeptat. Líbala mě a předtím, než jsem odešel z bytu, mě vroucně objala. Bylo to nezvyklé, já jsem se ale nemohl dočkat, až seběhnu do přízemí a potkám se s ostatními dětmi, takže jsem to pustil z hlavy.

Byli jsme venku zhruba hodinu, načež v ulici došlo k pozdvižení. Lidé se sbíhali k našemu činžáku. Někdo mi řekl: „Myslím, že jde o tvoji matku.“ Nevěřil jsem tomu. Říkal jsem si, jak může něco takového tvrdit. Moje matka? To není pravda. Utíkal jsem s ostatními. Před domem stála sanitka a předními dveřmi vynášeli na nosítkách moji matku. Pokusila se o sebevraždu.

Nikdo mi to nevysvětlil; musel jsem si dát dohromady, co se stalo. Převezli ji pak do nemocnice Bellevue, kde byli určitou dobu drženi lidé, kteří udělali takovou věc. Toto období si příliš nepamatuji, vzpomínám si ale, jak jsme seděli u kuchyňského stolu v bytě prarodičů a dospělí diskutovali o tom, co budou dělat. Příliš jsem to nechápal, předstíral jsem ale, že jsem také dospělý. O mnoho let později jsem natočil film Psí odpoledne a jedna z posledních scén, ve které byl mrtvý John Cazale odnášen na nosítkách, mi připomněla okamžik, kdy jsem viděl, jak moji matku naložili do sanitky a odvezli pryč. Nemyslím si ale, že tehdy chtěla zemřít. Vrátila se domů živá a já jsem zamířil do ulic.

V DĚTSTVÍ MI POMÁHALY VZTAHY S KAMARÁDY, které mi poskytovaly naději. Byl jsem v partě se třemi nejlepšími kamarády, Cliffym, Brucem a Peteyem. Každý den byl dobrodružný. Byli jsme na lovu, dychtili po životě. S odstupem času si uvědomuji, že se mi zřejmě dostávalo víc lásky od rodiny než ostatním třem členům party. Domnívám se, že to bylo rozhodující. Já jsem přežil a oni ne.

Dodnes je jednou z mých oblíbených vzpomínek chvíle, kdy jsem na jaře, v sobotu ráno sešel ze schodů a vyšel na ulici před naším činžákem. Mohlo mi být maximálně deset let. Ulice byla plná lidí a byl jasný den. Vzpomínám si, jak jsem zahlédl Bruce, který byl zhruba padesát metrů ode mě. Cítil jsem radost, která ve mně ulpěla navždy. Den byl jasný a svěží a všechno bylo tiché a poklidné. Usmál se na mě a já na něj, protože jsme věděli, že jsme naživu. Měli jsme spoustu možností.

Byly tam prázdné pozemky, na kterých vznikly během 2. světové války zahrady vítězství. Poté, co Eleanor Rooseveltová vytvořila zahradu vítězství v Bílém domě, se začaly objevovat všude, dokonce i v jižním Bronxu. Po válce už ale byly zničené a plné sutin – květiny odešly do nebe. Podél těchto pozemků vedly chodníky. Když jste se na ně občas podívali, viděli jste stéblo trávy rostoucí z betonu. Můj kamarád Lee Strasberg to nazval nadáním: stéblo trávy vyrůstající z betonu.

Tyto zahrady vítězství, plné odpadků, se staly našimi zasedacími síněmi a hřišti. Mohla tam vzniknout slušná baseballová hřiště, když jste posbírali odpadky a vytvořili mety.

Často jsem na některém z těch pozemků hrál baseball a zhruba v pět hodin odpoledne jsem v dálce zahlédl dědečka, který se vracel domů z práce. Ať už jsem byl v kterékoli části pozemku, jakmile jsem ho spatřil, utíkal jsem za ním, abych ho potkal na chodníku a vymámil z něj drobné na zmrzlinu.

Podíval se na mě, sáhl do kapsy, zdálo se, že jeho ruka pronikla až na dno nohavice a pak se konečně vynořila s velkým darem: blyštivým niklákem. Rychle jsem řekl „Díky, dědo“ a odběhl.

Když jsem ho zahlédl ve chvíli, kdy jsem byl na pálce, zakřičel jsem, abych upoutal jeho pozornost; doufal jsem, že uvidí, jak odpálím míček a doběhnu na metu. Zastavil se a chvíli mě sledoval, a pokaždé, když tam stál, se mi podařilo odpálit míček. Pokaždé. Když jsem přišel domů, řekl jsem mu, že jsem se dostal na třetí metu, on kývl hlavou a usmál se. V naší čtvrti jsem pravidelně unikal smrti. Zažil jsem víc lapálií a nehod, než bych dokázal spočítat, takže zmíním několik významných událostí. Během jednoho zimního dne jsem bruslil na zamrzlé řece Bronx River. Neměli jsme brusle, takže jsem měl tenisky, dělal piruety a předváděl se před kamarádem Jesusem Diazem, který stál na břehu. Smál jsem se, on mě povzbuzoval a náhle se pode mnou prolomil led a skončil jsem v ledové vodě. Pokoušel jsem se vylézt ven, led mě ale neudržel a pokaždé jsem spadl do mrazivé vody. Myslím si, že nebýt Jesuse Diaze, utopil bych se. Podařilo se mu najít větev, která byla dvakrát delší než on, natáhl se, jak to jen šlo, a vytáhl mě tou větví do bezpečí. Byl jsem úplně promočený a mrznul jsem, takže mě odvedl do bytu, v němž žil s rodinou a který se nacházel v činžáku, kde byl jeho táta domovníkem. Jesus Diaz mi dal svoje oblečení, abych se převlékl.

Zhruba ve stejném věku jsem zažil jednu z nejtrapnějších věcí v životě. Zdráhám se o tom mluvit, ale proč ne? Od toho tady jsme. Mohlo mi být maximálně deset let a chodil jsem jako provazochodec po tenkém železném plotě. Celé dopoledne pršelo, takže jsem samozřejmě uklouzl a spadl a železná tyč mě udeřila přímo mezi nohy. Bolelo to tak hodně, že jsem skoro nemohl chodit. Starší muž viděl, jak jsem sténal, zvedl mě a odnesl do bytu mojí tety Marie. Byla mladší sestrou mojí matky a žila ve třetím patře domu, ve kterém bydleli i prarodiče. Ten samaritán mě hodil na postel a řekl: „Dávej na sebe pozor.“

Tehdy bylo běžné, že lékaři chodili k lidem domů, i když měli ambulanci ve stejné ulici. Zatímco moje rodina čekala, až přijde dr. Tanenbaum, já jsem ležel na posteli, kalhoty jsem měl stažené až ke kotníkům a tři ženy v mém životě – matka, teta a babička – zděšeně dloubaly a rýpaly do mého penisu. Když jsem slyšel, jak si během této prohlídky něco šeptaly, říkal jsem si: Bože, prosím, vezmi si mě. Penis mi zůstal, spolu s traumatem, které jsem prožil. Dodnes mě pronásledují vzpomínky na tento prožitek.

Naše čtvrť v jižním Bronxu byla plná extravagantních postaviček, které byly většinou nevinné. Žil tam chlápek, kterému bylo zhruba čtyřicet let a měl směsici černých a zrzavých vlasů, nosil oblek, košili s límcem a volně uvázanou, roztrhanou kravatu. Vypadal, jako by šel na nedělní bohoslužbu a byl posypaný popelem. Tiše chodil ulicemi a skoro nikdy nemluvil; když promluvil, řekl jen: „Nezabíjíte čas – čas zabíjí vás.“ Nic víc. Kdyby k nám někdy přišel a zeptal se: „Jak se máte, kluci?“, šokovalo by nás to. Byl jsem vůči němu poněkud nedůvěřivý, tak jako všichni. Byli jsme jako smečka divokých zvířat a uvědomovali si, že se odlišoval od našeho živočišného druhu. Instinkt nám říkal, že byl izolovaný, takže jsme se tím nezabývali. Akceptovali jsme ho. Soukromí se tehdy ctilo víc než v dnešní době a lidé se k sobě chovali zdvořile. Možná to tak pořád funguje v menších městech a je to něco, co si s sebou nesu celý život.

Temnota ale mohla číhat za kterýmkoli rohem. Jednou, když mi bylo osm nebo devět let, jsem byl sám na Bryant Avenue a házel míčem o zeď našeho činžáku. Jeden kluk, kterého jsem znal (říkejme mu Steve), se vracel z velkého autobusového nádraží, kde jsme si hrávali v prázdných autobusech, sbírali barevné jízdenky a předstírali, že to jsou peníze. Steve měl zvláštní, prázdný výraz obličeje, jako by jej něco šokovalo. „Ahoj, Steve, co se děje?“ zeptal jsem se ho.

Hleděl skrze mě a řekl: „Nějakej chlápek mi nachcal do pusy.“

„Proč by ti někdo chcal do pusy?“ zeptal jsem se.

„Nevím,“ odpověděl.

„Někdo ti nachcal do pusy.“

„Jo, na autobusáku.“

Steve nechápal, co se stalo, a nerozuměl jsem tomu ani já. Neměl jsem takovou zkušenost. V pozdější fázi života mi došlo, co se mu zřejmě stalo. Mohlo se to stát v kterékoli ulici kteréhokoli města a stalo se to tady. Naučil jsem se to vytěsnit z mysli. Když dospíváme, stávají se nám zvláštní věci. I když nás ohromí, neumíme si je úplně vysvětlit a příliš si je nepamatujeme, nejsme-li v nějakém hypnotickém stavu. Přesto je vstřebáme. Tehdy jsem věděl, že se stalo něco opravdu špatného. Steva to zlomilo a působil bezmocným dojmem.

S kamarády, jakými byli Cliffy, Bruce a Petey, jsem se nikdy necítil bezmocný. Když jsme byli o něco starší, bylo nám jedenáct nebo dvanáct let, zakládali jsme gangy, prozkoumávali naši čtvrť, troufali si pronikat do okolních ulic a hledat nové horizonty. Přišli jste na nějaké místo a zmlátili vás členové nějakého gangu. Na jiném místě na vás zaútočil jiný gang. Brzy jste si vštípili hranice svého území a snažili se v něm zůstávat.

Dělali jsme cokoli zábavného, co jsme si mohli dovolit. Celé hodiny jsme leželi na břiše, koukali skrze kanalizační mříže a doufali, že se v té špíně zatřpytí něco blyštivého, například ztracená mince.

Nebylo to marné úsilí – padesát centů hrálo velkou roli. Lezli jsme na střechy činžáků a skákali z jedné střechy na druhou. Když jsme během sobotních večerů viděli kluky, kteří byli o několik let starší než my, začali randit s holkami a brali je do kina, vylezli jsme na střechy obchodů a házeli na ně odpadky. Občas jsme rozkrojili hlávkový salát a hodili ho na ně. Zelená fazolka, hozená ze vzdálenosti šesti metrů, vás mohla pořádně popíchat. V létě jsme otvírali hydranty a byli hrdinové pro všechny mladé matky, jejichž malé děti si mohly hrát ve vodě. V polovině července bývalo v jižním Bronxu hodně horko. Zavěšovali jsme se za zadní část autobusů a přeskakovali turnikety v metru. Když jsme chtěli jídlo, ukradli jsme ho. Nikdy jsme za nic neplatili.

Bavilo nás ztropit nějakou rošťárnu a utéct. Chtěli jsme se přidat ke skautům, věděli jsme ale, že nemáme peníze na uniformy a nemůžeme si dovolit letní tábory. Setkávali se v místních veřejných školách, takže jsme se s nimi shromáždili v tělocvičně, kde se nám některý z vedoucích snažil vysvětlit, co máme dělat. Začali jsme se chechtat a byli přinuceni odejít. Nikdy jsme se nemohli stát skauty: nevěděli jsme, jak na to.

Hráli jsme staré pouliční hry, například kopni do plechovky, stickball nebo ringolevio. Když chcete hrát ringolevio, rozdělíte se do dvou skupin, pronásledujete protihráče a snažíte se je zajmout tak, že třikrát řeknete: „Ringolevio, jedna, dva, tři.“ Dotyčný člověk je pak uvržen do vězení, vyznačeného kruhu uprostřed školního hřiště. Když ale vstoupíte jednou nohou do vězení svého týmu a vykřiknete: „Všichni volní!“, celý gang je osvobozen. Byl to skvělý pocit, když se nám to podařilo. Některé děti skákaly z budov, aby se dostaly jednou nohou do toho kruhu a vykřikly: „Všichni volní!“

Vždycky jsme byli buď pronásledovaní, nebo jsme někoho pronásledovali. Když jsme zahlédli policisty, křičeli jsme na sebe: „Z čeho je vyrobený cent?“ A pak jsme všichni křičeli: „Ze sprosté mědi!“ Policisté zívali, smáli se nebo nás začali honit, podle toho, jakou měli náladu. Všichni jsme ale znali pochůzkového policistu v naší čtvrti; chodil s námi, dohlížel na nás a podněcoval k tomu, abychom se bavili. Nevím, kolika násilným činům zabránil, my jsme ho ale milovali a on se s námi bavil. Vždycky jsem si myslel, že je zamilovaný do mojí matky. Vyptával se mě na ni, a i když mi bylo jen jedenáct let, celkem jsem chápal, z jakého důvodu.

V našem malém gangu bylo kromě mě, Bruce, Peteyho a Cliffyho několik dalších dětí – Jesus Diaz, Bibby, Johnny Rivera, Smoky, Salty a Kenny Lipper, který se v době, kdy byl starostou New Yorku Ed Koch, stal jeho zástupcem. (Později jsem natočil film Vyšší zájem, který byl založený na jeho zkušenosti. Hrál jsem v něm s Johnem Cusackem a režisérem byl Harold Becker.)

V naší partě byl i kluk jménem Hymie, který by byl dnes popsán jako člověk se speciálními potřebami. Byl starší než my a velmi silný. Když ho viděli členové jiných gangů, rozmýšleli se, co udělají. Večer jsme spolu chodili domů a zpívali „I Wonder Who’s Kissing Her Now“. Byla to stará píseň z 2. světové války o vojákovi, který myslel na svoji dívku. Hymie mě doprovodil až k bytu, a když šel dolů po schodech, zpíval „I wonder who’s…“ a já jsem zpíval „kissing her now“. Když bylo Hymiemu šestnáct let, začal být agresivní; napadal svoji matku a byl umístěn do psychiatrické léčebny. Už jsme ho pak nikdy neviděli. Chyběl nám.

V naší čtvrti žil kluk jménem Philly, kterého šikanoval jiný chlapec. V té době se používal určitý slangový výraz: když jste nosili vyhrnutý límec, byli jste „skála“ – byli jste frajeři. Ten šikanista se pořád ptal Phillyho: „Myslíš si, že jsi skála?“ Dělal to tak často, až Philly začal šílet. Narážel hlavou do cihlové zdi a křičel: „Jsem skála.“ Poté byl umístěn do rehabilitačního střediska. Nikdy už nebyl stejný. Sedával v křesle, zíral jako v mrákotách a s nikým nemluvil. Jeho matka seděla vedle něj.

Cliffy, Bruce, Petey a já jsme byli nejmocnější. Říkali mi Synáčku a Pacchi, což byla zdrobnělina mého příjmení Pacino. Říkali mi i Pistachio, protože jsem měl rád pistáciovou zmrzlinu. Kdybychom měli někoho z nás zvolit vůdcem, byl by to Cliffy nebo Petey. Petey byl drsný Ir. A Cliffy byl intelektuál, skutečný originál, ničeho se nebál a vždycky měl v zadní kapse Dostojevského. Mohl v životě dokázat cokoli. Byl nadaný a přitažlivý. Měl neuvěřitelně vysoké IQ, čímž se vychloubal. A měl čtyři starší bratry, kteří ho každý den mlátili. Byl velmi lstivý. Nikdy jste se ho nemuseli ptát: „Co budeme dnes dělat?“ Vždycky měl nějaký plán.

Když jsme se chtěli potloukat, vylezli jsme na střechy činžáků, které pro nás byli únikovou cestou, když nás někdo začal pronásledovat. Na střechách byly televizní antény připevněné na třiceticentimetrových římsách, jež vedly po obvodu budov. Občas jsme na takovou římsu vylezli a chodili po ní, jako bychom byli na visutém laně. Pohybovali jsme se jako kočky v pátém patře, a když jsme došli k jedné z těch antén, zastavili jsme se, abychom se stabilizovali před dalším úsekem. Cliffy postupoval bezstarostně a křičel: „Vidíte mě?“ Poletoval jako zběsilý pták. Několikrát jsem to vyzkoušel, ale jinak než Cliffy.

Chodili jsme do zoologické zahrady v Bronxu, na místo, kterému se říkalo Opičí ostrov, kde jsme v ústraní šplhali po obrovských provazech, které tam mezi větvemi stromů přivázali naši vzdálení předkové. Houpali jsme se na nich nad jezírkem, pustili se a dováděli ve vodě. Bruce vylezl z jezírka s pijavicí, která se mu přisála na tělo a sála mu krev. Někteří kluci, kteří byli starší než my, stáli na velkém, plochém kameni, který směřoval do vody, a soutěžili, kdo z nich dostříkne semenem nejdále. Všechno pro ně byla soutěž: „Vsadím niklák, že nesníte ten cigaretový nedopalek, který leží na zemi, a pomerančovou kůru vedle něj.“ A někdo se určitě vsadil. Těchto her jsem se neúčastnil. Vždycky jsem spíš pozoroval, co se děje; jen občas jsem se do nich zapojil.

Cliffy jednou zahlédl veverku, která šplhala po stromě, a hodil po ní kámen. Ta ubohá veverka žuchla mrtvá na zem a Cliffy se rozbrečel. Nečekal, že ji zabije. Pohřbili jsme ji a modlili se za ni. Jindy jsem přišel domů se zraněným vrabcem, kterého jsem našel a přinesl matce, a starali jsme se o něj. Ten vrabec si na nás po určité době zvykl. Létal po bytě a přistával nám na ramenou. Museli jsme jen zajistit, aby se k němu nedostal pes. Opravdu jsme si ho oblíbili. Matka ho líbala a postavili jsme mu malou ptačí klec. Krmila ho, aby se mu vrátila síla, pečovala o něj, hladila ho a milovala. Nakonec jsme ho museli pustit, protože jsme si říkali, že potřebuje svobodu. Odnesli jsme ho na místo, kde byli ostatní vrabci, a vypustili ho. Byl menší než ostatní a později jsme zjistili, že obvykle odmítají ptáky, kteří byli domestikováni. Představa, že našeho kamaráda patrně zabili příslušníci jeho živočišného druhu, nám zlomila srdce. Později jsem četl knihu Tennesseeho Williamse Sestup Orfeův, a když jsem narazil na větu o malých ptácích, kteří „nemají nohy, celý život žijí na křídlech a spí na větru“, myslel jsem na toho vrabce.

BABIČČINA METODA ČIŠTĚNÍ KUCHYŇSKÉHO OKNA, kterou uplatňovala většina obyvatel našeho činžáku, spočívala v tom, že otevřela okno, posadila se na parapet, umývala okno zvenku a zadek jí nebezpečně trčel z okenního rámu pět pater nad zemí. Když jsem stál v kuchyni a vyhlížel z toho okna, viděl jsem průchod, ve kterém dědeček postavil zeď, jež oddělila náš průchod od průchodu u sousedního domu. Když jste tu zeď přelezli, byla tam ulička, která vedla k systému vchodů a východů. Byl to svět sám pro sebe, plný pasáží, dvorků a kruhových prostorů. Když jsem v deseti nebo jedenácti letech začal kouřit cigarety, chodil jsem do průchodu, ve kterém mě nikdo neviděl, protože jsem věděl, že kouření nebylo dovolené. Představoval jsem si, že se tam děly nechutné věci, cokoli, co bylo zakázané. Nebylo to tam ale děsivé, byl to lákavý prostor. Když jsem poprvé políbil dívku, bylo to v těch průchodech. Nevěděl jsem, co dělám, říkal jsem si ale, že se stalo něco úžasného. Říkal jsem si, že jsem přišel o panictví. Bohužel to tak nebylo.

Když jsem koukal z bytu do toho průchodu, často jsem tam viděl svoje kamarády – tlupu divokých, pubertálních vlků s šibalskými úsměvy –, kteří na mě hleděli a volali: „Pojď dolů, Synáčku! Něco pro tebe máme!“ Jednou ráno se tam objevil Cliffy s obrovským německým ovčákem. Zakřičel na mě: „Hej, Synáčku, chceš se podívat na mého psa? Je to můj nový kamarád a jmenuje se Hans!“ Chtěl jsem vyskočit z okna a prohlédnout si toho ohromného psa, byl jsem ale v nejvyšším patře.

Cliffy nebyl známý tím, že by kradl psy. Zajímala ho spíš auta. Zhruba ve čtrnácti letech ukradl městský autobus. Jednou ukradl popelářský vůz. Pořád měl u sebe Dostojevského, když to udělal. Kromě toho vykrádal domy – nemohl už jezdit do New Jersey, protože ho tam hledala policie. Škádlil mě, protože jsem nikdy nebral drogy, které užíval. „Synáček nepotřebuje drogy – je sjetý ze sebe!“ říkal.

Sport byl oblastí, která mě odlišovala od zbytku gangu. Dědeček mi vštípil lásku ke sportu: byl celoživotní fanoušek baseballu a boxu. Fandil týmu New York Yankees ještě předtím, než se tak začal nazývat – původně to byli Highlanders –, a jako chudé dítě sledoval jejich zápasy dírami v plotě na stadionu Hilltop Park nebo Polo Grounds, kde hráli i New York Giants. Yankees později dostali vlastní stadion, který byl známý jako „Dům, který postavil Ruth“. Tento stadion je v pozadí jedné scény filmu Serpico, který krásným způsobem natočil Sidney Lumet. Serpico se v této scéně setká se skupinou zkorumpovaných policistů. Točila se během dne, kdy jsem se rozešel s Tuesday Weldovou, a když si všimnete mého výrazu obličeje, řeknete si, že ten chlapík vypadá dost smutně.

Dědeček vždycky fandil outsiderům, což je i můj úděl. Vždycky držím palce břídilům, dokud nezačnou vyhrávat, a pak si řeknu, že už jim nefandím.

Když si to dědeček mohl dovolit, bral mě na baseballové zápasy a seděli jsme na tribuně úplně nahoře – na levných místech. Věděli jsme samozřejmě, že tam byly lóže, které stály víc peněz a nacházely se blíže k hřišti. To byl úplně jiný svět – do té společenské třídy jsme nepatřili. Nepovažoval jsem se za znevýhodněného – byla to jen jiná část naší čtvrti, jiný kmen. Mohla to být i jiná země. Rozdíl mezi Cliffym a mnou byl v tom, že když Cliffy viděl ty lóže, chtěl do nich jít. Když byla v kině fronta, nečekal – předběhl a šel rovnou dovnitř. Bylo to od něj troufalé. Jako by existoval jen on, naprostý solipsista, pokud jsem někdy nějakého potkal. Když se nad tím zamyslím, uvědomuji si, že se to mohlo týkat i mě.

Byl jsem v tom věku sportovec. Byl jsem rychlý a mrštný. Hrál jsem baseball v naší čtvrti v týmu PAL. Cliffyho a ostatní kluky sport nezajímal, takže to působilo, jako bych žil dva životy: jeden život se členy gangu a druhý život s kluky, se kterými jsem hrál baseball. Určitou dobu jsem si myslel, že bych se mohl stát profesionálním hráčem baseballu – až do chvíle, kdy jsem viděl, jak se někteří z těch kluků dostali do záložního týmu New York Yankees. Nemohl jsem se na ně skoro dívat, protože byli mnohem lepší než já. Mám posvátnou úctu k profesionálním sportovcům. Musíte vyšplhat na horu, abyste se stali profesionálními sportovci, a oni všichni zdolali Mount Everest.

Náš gang představoval můj život, sportovat jsem ale chodil sám. Jednoho dne jsem se vracel ze zápasu ve špatné čtvrti a ukradli mi rukavici. Přepadla mě skupina čtyř nebo pěti kluků; měli nože a bůhvíco ještě a řekli: „Dej nám tu rukavici.“ Věděli, že nemám žádné peníze, a já jsem věděl, že přijdu o rukavici. Koupil mi ji dědeček. Když jsem přišel domů, brečel jsem a řekl mu, že mi ji ukradli a nevím, co mám dělat. Uvědomoval jsem si, že mi nemůže koupit novou a že by snaha najít kluky, kteří mi ji vzali, znamenala válku. Kdybych tam byl s Cliffym, Peteyem a Brucem, nemohlo by se to stát. Nebylo to pro nás jen příjemné, být spolu – bylo to nezbytné, protože jsme jinak byli zranitelní, bezbranní.

U řeky Bronx River, zhruba čtyři bloky od našich domovů, stály Holandské domy. Byly to starobylé budovy, které postavili Holanďané, když se usadili v této zemi. Byly zchátralé, ne však zcela opuštěné. Herman Wouk o nich psal v knize City Boy a popsal jejich okolí jako oblast „páchnoucích hald“. Když jsme byli opravdu odvážní, troufli jsme si jít za Holanďany. V jejich ruinách žili vzpurní výrostci a uprchlíci – říkali jsme jim Boonies, protože žili na Boone Avenue. Bydleli v chatrčích, přenášeli choroby a říkalo se, že měli na podomácku vyrobených zbraních jed.

Podél řeky rostla divoká, nezkrocená vegetace: hustý plevel, který byl vysoký jako my, a bambus, který děcka rozsekávala a dělala z něj nože, luky a šípy. Po Bronx River pluly rafty převážející produkty, které se nemohly prodávat v obchodech. Špehovali jsme pochybné obchodníky uskutečňující tajemné transakce a muže, kteří dělali bůhvíco s ženami, které tam přivedli.

Občas tam byly slyšet tlumené výstřely, obvykle ze zbraní, vyrobených ze dřeva a gumiček. Byly to varianty praku: když jste přidali střelivo ráže 5,5 mm a zažehli nábojnici, obvykle se to zvrtlo; když jste měli smůlu, střela vylétla k vaší hlavě. Střílelo se z nich do plechovek, láhví a kamenů, byly ale účinné. Když jste měli takovou zbraň, poskytovala vám potřebnou výhodu a mohla vás dostat do problémů. Ta oblast byla plná nebezpečí, my jsme se tam ale bavili.

Jednoho dne jsem byl na Bryant Avenue a viděl ostatní členy gangu, kteří se belhali od Holanďanů a vypadali poraženě. Cliffy byl zakrvácený. Když si všiml mého vyděšeného výrazu obličeje, vykřikl: „Já jsem v pohodě! To je Peteyova krev!“ Za ním byl Petey, jehož krev prýštila jako gejzír z rány na zápěstí. Byli na území Holanďanů, sestupovali z kopce a Cliffy náhle vykřikl: „Hele, tam je Boony!“ Vykřikl jméno, které bylo v té oblasti nechvalně známé. I dnes se zdráhám ho vyslovit. Cliffy si dělal legraci, ostatní kluci se ale rozeběhli do všech směrů. Petey věděl, že musí být rychlý, bohužel ale klopýtnul a tvrdě dopadl na zem. Přistál na něčem ostrém a rozeklaném, co mu rozřízlo levé zápěstí. Rána byla tak hluboká, že byly zasažené nervy. Bylo to hrozné.

Lékaři ho nakonec dali do pořádku, zpackali ale šití, takže nehýbal správně rukou. Domnívám se, že kdyby se to stalo dnes, lékaři by si s takovým zraněním patřičně poradili – stálo by vás to peníze, ale udělali by to správně. On však skončil s nehybnou rukou. Temný svět chudoby způsobil, že byl zmrzačený. Když s námi hrál baseball, musel si sundávat rukavici, aby mohl hodit míček. Cliffy se vždycky obviňoval z toho, co se kvůli jeho hloupému žertu stalo Peteyovi.

JEDNOU JSEM SE VEČER KOUPAL V BYTĚ PRARODIČŮ a zaslechl hřmot z průchodu. Pět pater pode mnou halekaly hlasy, které doléhaly až do koupelny:

„Synáčku!“

„Hej, Pacchi!“

„Synáčkůůůůůůůů!“

Volali na mě kamarádi. Shromáždili se, aby zažili další sérii eskapád – noční směnu. Bylo mi deset nebo jedenáct let, oni ale chtěli, abych se k nim přidal. Kvíleli jako divoké kočky. Nebyl tam zvonek, aby na mě zazvonili, a neměli telefon, aby mi zavolali, takže komunikovali tímto způsobem. Chystali se na něco vzrušujícího a já jsem chtěl být s nimi.

Něco mi ale bránilo v tom, abych vyskočil z vany, rychle se oblékl a setkal se s nimi. Nebylo to moje svědomí; byla to matka. Zakázala mi to. Řekla, že je pozdě, zítra je školní den, neměl bych trávit čas s kluky, kteří tak pozdě večer křičí v průchodu, a odpověď zní ne.

Nenáviděl jsem ji za to. Znemožnila mi spojení se světem. Ti kamarádi byli zdrojem mojí identity. Byli pro mě vším, co pro mě v té době něco znamenalo, a matka mi nedovolila být s nimi. Nesnášel jsem ji. A později mi bylo dvaapadesát let, hleděl jsem do zrcátka na svůj obličej pokrytý krémem na holení a přemýšlel o někom, komu jsem měl poděkovat během děkovné řeči za cenu, kterou jsem měl obdržet. Vybavil jsem si tu chvíli a uvědomil si, že žiji díky svojí matce. Jí jsem měl samozřejmě poděkovat a nikdy jsem to neudělal. Ona byla tím, kdo mě odchýlil od cesty vedoucí ke zločinnosti, nebezpečí a násilí, k jehle, smrtící rozkoši zvané heroin, která zabila moje tři nejbližší kamarády. Petey, Cliffy a Bruce – všichni tři zemřeli kvůli drogám. Nebyl jsem pod vyloženě přísným dozorem, matka ale na rozdíl od rodin mých kamarádů věnovala pozornost tomu, kam jsem chodil, a všichni jsme to věděli. Věřím, že mi zachránila život.

UVĚDOMOVAL JSEM SI, ŽE RODINA MOJÍ MATKY neměla nejlepší mínění o mém otci, prarodiče však o něm v mojí přítomnosti neříkali nic negativního. Matce ale občas uklouzlo něco, z čeho bylo zřejmé, že si ho nevážila a neměla pocit, že by se o mě staral. Tyto řeči mohou dítě ranit. Když jsou vaši rodiče odloučení, cítíte se jako sirotci. Takové postoje dospělých mohou vést k trvalé zaujatosti – mohou navždy otrávit studnu a jsou něčím, na co bychom si měli dávat velký pozor. Jsem si jistý, že když jsem to slyšel od ní, mělo to na mě určitý dopad. Ani v tom věku jsem ale nedovolil, aby ovlivnila můj vztah k otci. Chtěl jsem si o něm udělat obrázek sám.

Když mi bylo devět let, táta mě provedl východním Harlemem, kde žil. On a matka už byli několik let rozvedení a po návratu z války si zařídil nový život. Bylo mu skoro třicet let a získal vysokoškolské vzdělání díky zákonu G.I. Bill. Pracoval jako účetní, a pokud vím, měl se celkem dobře. Občas jsem ho viděl během svátků a narozenin. Měl nový byt, manželku a dítě, pořád ale chtěl, abych byl součástí jeho života. Vzal mě tedy do svojí čtvrti, zastavovali jsme se v obchodech a na jeho oblíbených místech a představoval mě přátelům. „Tohle je můj syn,“ říkal jim. „Ahoj, synku,“ reagovali. Nevěděl jsem ale, co to bylo za lidi. Byli Italové a vypadali jako moji příbuzní, odlišovali se ale chováním. Byli starší a v kavárnách usrkávali anýzovku z hrníčků na espresso. Byli v pohodě a měli mě rádi, já jsem se ale chtěl vrátit do Bronxu a být s kamarády. Měl jsem pocit, že mě otec vystavuje.

Domníval jsem se, že tam budu jen přes den, cestou k otcovu domu jsem ale zjistil, že tam zůstanu přes noc. Měl jsem spát u něj, v dlouhém a úzkém železničním bytě, kde mě uložil do postele na jednom z jeho vzdálených konců. Když jsem se uprostřed noci probudil, byl jsem naprosto dezorientovaný. Měl jsem pocit, že je všechno špatně. Neviděl jsem pokoj, ve kterém jsem byl. Postel, na které jsem spal, nebyla moje. Zvuky znějící z ulice byly cizí. Slyšel jsem škrábání ve zdi a myslel si, že to jsou myši nebo krysy.

Začal jsem se plížit tmou, abych našel otce. Za každými dveřmi, které jsem minul, mohlo číhat nebezpečí. Každý pokoj, do kterého jsem vešel, byl plný překážek. Když jsem došel na konec toho železničního bytu, našel jsem ho spícího v posteli, kterou sdílel s manželkou. Její rám se vynořil u mého břicha a v té tmě jsem viděl jen vybouleniny různých velikostí pod pokrývkami. Netušil jsem, které jsou jeho a které jsou její, věděl jsem ale, že nechci rozrušit ženu, která mě podle toho, jak se na mě během dne dívala a jak se mnou mluvila, považovala za nějakého holuba, který se oddělil od svého hejna a určitě přenášel smrtelnou chorobu. Zatřásl jsem tedy pokrývkou, což je oba probudilo. Chtěl jsem ale odtamtud zmizet a nevěděl jsem, jak to mám udělat. Zakoktal jsem: „Můžu – můžu jít domů?“ A ten unavený muž vstal uprostřed noci a posadil mě do auta. Opravdu vlastnil auto a na mě to působilo, jako by měl letadlo. Odvezl mě domů, což bylo autem celkem daleko. Metrem bych se tam dostal rychleji.

Když jsme zastavili u našeho činžáku, otec vypnul motor a začal se mnou mluvit. Snažil se mi sdělit svůj pohled na to, co se stalo. „Dělal jsem, co bylo v mých silách, tvoje babička mi to ale ztěžovala,“ řekl. Snažil se se mnou komunikovat neobratným, nepřipraveným způsobem. Bylo mi ale devět let a neuměl jsem to vstřebat. Když jsem se vrátil k prarodičům, cítil jsem velkou úlevu. Říkal jsem si, že táta není tak špatný chlap, když mě přivezl domů, přestože nemusel. Chtěl jsem ale odejít z jeho bytu. Byl pro mě cizí člověk.

Moji učitelé říkali matce: „Váš syn potřebuje i otce.“ Rozzuřilo ji to. Chcete říct, že musíme být spolu, trpět a hádat se a naše dítě to musí poslouchat?

Když jsme hráli hru Král a já, hrál jsem Louise, syna hrdinky Anny. S klukem, který hrál mladého siamského prince, jsme zpívali píseň o tom, jak jsme zmatení z chování dospělých lidí.