V ZÁŘI SLUNCE

Copyright © Alena Štraubová, Eva Maříková, Sára Topinková, Radek Blažek, Kateřina Šardická, Eva a Klára Pospíšilovy, Vojtěch Hamerský, Martina Vítová, Lenka Poláčková, Klára Nováková, Karolína Skácelová, Markéta Mar „Marillee“, 2025

Ilustrace © Tereza Eager, 2025

ISBN 978-80-284-0807-7

Alena Štaubrová

je učitelka českého jazyka na střední škole a také autorka queer příběhů pro mládež. Debutovala povídkou Roztáhnout křídla ve sbírce Z pera knihomolů (YA čtu, 2023) a jen o měsíc později jí vyšel román Léto mezi řádky (Fragment, 2023). Společně s Adélou Rosípalovou napsala povídku S láskou Val do sbírky 4 povídky (YA čtu, 2023) a román Lásky čas (Fragment, 2024). Když zrovna nepíše knihy, nejspíš čte nebo píše fanfikce, poslouchá k-pop a přemýšlí, jak svým redaktorkám sdělit, že čas v jejím světě plyne jinou rychlostí a deadline sice nedodrží, ale určitě všechno stihne – i odevzdat včas tento medailonek.

Múza mistra Leonarda

Alena Štraubová

„Ale Vánoce už byly, chlapče.“

Jonatán si z očí odhrnul zpocenou ofinu a zmateně pohlédl na postaršího průvodčího, který se na něj široce zubil. Jeho mozek byl příliš přehřátý, aby pochopil narážku na Vánoce v těch třiceti stupních, co ho uhodily do obličeje, jakmile vystoupil z vlaku. „Pardon?“

„No, že jedete ověšený jako vánoční stromek.“

„Jo tak,“ uchechtl se a přitáhl si kufr blíž k sobě, aby nepřekážel dalším vystupujícím. „Taky si za to teď pěkně nadávám.“

Samotný kufr by asi nebyl až takový problém, to spíš ten malířský stojan, který mu složený v pouzdře visel přes rameno. Už za cestu od domu k hlavnímu nádraží se mu pořádně pronesl – a to ještě nebyl u cíle.

Máma mu nabízela, že ho odveze až na místo, ale jeho hrdost byla příliš velká, aby její pomoc přijal. Idiot.

„Tak nashle,“ rozloučil se s průvodčím a trhnutím kufr přiměl k pohybu. Horký letní vzduch ho dusil, a když do navigace zadal svůj cíl, zvažoval, jestli to rovnou neotočí a nevrátí se potupně zpět do Prahy.

Zvedl oči k informační tabuli. Nejbližší odjezd za čty-ři hodiny. Tak nic.

Znovu pohlédl na navigaci – čekal ho skoro tříkilometrový výšlap s takovým převýšením, které by ho asi zabilo i normálně, natož pak v nesnesitelném vedru a ověšeného jako vánoční stromek. Symbolicky otevřel aplikaci taxislužby, kterou v Praze využíval – už předem tušil, že v takovém zapadákově rozhodně nejezdí.

Jen co o svojí bídné situaci zpravil skupinový chat, dobrosrdečné zprávy od jeho kamarádů na sebe nenechaly dlouho čekat.

Chtěl ses propojit s přírodou, tak si to užij hezky se vším všudy.

Jeď stopem – s trochou štěstí kolem tebe dneska nějaký auto ještě projede. Nebo třeba traktor.

Doufám, že sis nezapomněl vzít ten repelent, jak jsem ti šestkrát připomínala.

Zapomněl. Samozřejmě že zapomněl. Jeho mozek musel opravdu zkratovat – jak jinak si mohl vysvětlit, že odjel na vlastní pěst do úplně neznámého prostředí, zapadlé vesničky kdesi v Posázaví, na celý týden?

Tehdy to dávalo perfektní smysl – potřeboval inspiraci, klid, a hlavně od všeho vypadnout. S odstupem a krutou realitou přímo před očima to smysl začalo velmi rychle po-zbývat.

Jonatán vytáhl z kapsy sluchátka, zapnul svůj letní playlist a doufal, že mu cestu alespoň trochu zpříjemní. Minimálně přes hudbu tak výrazně neslyšel svůj zrychlený dech ani bzučení hmyzu, kterého si tím pádem většinou všiml až ve chvíli, kdy mu prolétl těsně kolem obličeje.

Nebo to do něj rovnou napálil.

„Já tady umřu!“ vřískl, když se mu od skla slunečních brýlí odrazilo něco velkého a bzučícího tak hlasitě, že to přehlušilo i hudbu ve sluchátkách. Prudce si jedno vytrhl z ucha a začal kolem sebe se zpožděním mávat rukou, jako by ho to snad mělo ochránit od všech dalších náletů.

S přírodou byl kamarád zásadně jen ve chvílích, kdy ji zvěčňoval na svém plátně, ta však momentálně ležela schovaná na dně kufru spolu se všemi dalšími malířskými potřebami, pár kusy oblečení a základními zásobami jídla.

Užuž se chystal zastrčit si sluchátko zpět do ucha, když se za jeho zády ozvalo zacinkání. Rychle trhl kufrem, aby i s ním ustoupil stranou a kolo mohlo projet, ačkoliv mu nepřipadalo, že by zabíral tak velkou část cesty. Ale místo toho, aby kolem něj cyklista prosvištěl, zpomalil, až kousek před ním úplně zastavil.

Jonatán se podezřívavě zamračil, ale rozhodl se nedat nic najevo. Posunul si brýle ke kořeni nosu, sluchátka radši schoval do kapsy a za hlasitého rachocení kufru prošel mezerou mezi kopřivami a kolem, aniž by na cyklistu pohlédl. Ten však měl očividně jiný plán.

„Ahoj.“

„Ahoj…?“ Zmatení v Jonatánově hlase muselo být očividné – běžně se mu nestávalo, aby ho oslovovali cizí lidi, pokud po něm zrovna nechtěli příspěvek na jednu z mnoha sbírek nebo ho zatáhnout do nějakého pochybného kultu. Tady ale nebyl v Praze a nezdálo se, že kluk proti němu by měl něco z toho v plánu. Bezelstně se na něj usmíval, a když si sundal brýle, jeho hnědé oči se zaleskly v odpoledním slunci.

Prokrista.

Jonatán si byl jistý, že kdyby po něm v tu chvíli chtěl celoživotní úspory a upsání duše tomu nejpochybnějšímu kultu na celé planetě, bez mrknutí by mu vše slíbil.

„Doufám, že nebudu znít nějak vlezle, ale… nemíříš náhodou do Pribináčka?“

Trvalo mu několik dlouhých vteřin, než tu otázku zpracoval, protože soustředit se na cokoliv jiného než pohlednou tvář toho kluka se zdálo jako nemožný úkol. Ještě nikdy netoužil nikoho tak moc namalovat – a to se obvykle zaměřoval spíš na přírodní scenérie než na lidi.

„No… pokud myslíš tu chatu na druhém konci vesnice, tak ano.“ Pokusil se nenápadně si otřít pot, který mu stékal po čele a spáncích, aby nevypadal jako úplná troska, a ohnal se po něčem, co mu začalo otravně bzučet u ucha.

„Opatrně, takhle ji akorát vyprovokuješ, aby tě štíp-la.“

To Jonatána ani v nejmenším neuklidnilo, naopak uskočil stranou, jako by snad měl proti krvelačné vose šanci, a jeho kufr s hlasitým zaduněním spadl na zaprášenou cestu.

„Sakra!“ sykl a sklonil se pro rukojeť. Pouzdro se stojanem mu při tom ale sklouzlo z ramene a s ještě hlasitějším rachotem dopadlo vedle kufru.

Vážně měl radši zůstat doma.

S rudými tvářemi se jal sbírat svá zavazadla a doufal, že se propadne někam hodně hluboko, aby nemusel čelit realitě – že se právě kolosálně ztrapnil před tím nejhezčím klukem, jakého kdy viděl.

„Počkej, pomůžu ti,“ ozval se a natáhl k Jonatánovi ru-ku. Opatrně mu vzal pouzdro a ani v nejmenším nedal najevo, že by mu připadalo těžké, když si ho zavěsil přes rameno. Druhou rukou při tom přidržoval řídítka kola, aby nedopadlo stejně jako Jonatánova zavazadla.

„Díky.“ Jonatán se na něj rozpačitě usmál a zasunul si brýle do vlasů, aby i jemu bylo vidět do očí. „Takže… ty bydlíš někde poblíž tý chaty?“

„Vlastně hned naproti. Patří našim sousedům a doslechl jsem se, že dneska má přijet nějaký návštěvník, ale… asi jsem přeslechl tvoje jméno.“ Natáhl k němu volnou ruku a usmál se – tedy spíš mu úsměv za tu dobu ani na chvilku nezmizel. „Já jsem Eliáš.“

„Jonatán.“ Stiskl jeho dlaň a s hrůzou si znovu uvědomil, jak moc se potí. A nedalo se to shodit jen na horké letní počasí. Jestli se kluci jako Eliáš schovávali v zapadlých vesničkách v Posázaví, nemohl se divit, že ještě na žádného nenarazil.

„Co to s sebou vlastně všechno táhneš?“ zeptal se Eliáš, jakmile vyrazili kupředu. „Potřebuješ na týden tolik oblečení?“

„Vlastně to jsou hlavně malířský potřeby.“

„Jsi malíř?“ Obdiv v Eliášově hlase mu vehnal krev do tváří.

„Tak bych se úplně nenazýval. Baví mě to a už pár let se tomu ve volným čase věnuju, ale ani zdaleka bych se neoznačil za opravdovýho malíře. Ale konečně jsem si pořídil pořádný stojan, tak to považuju za úspěch. I když by mohl být lehčí, dost rychle se pronese, jak asi za chvilku poznáš.“

Eliáš se ohlédl na pouzdro, co mu viselo přes rameno, a zvolal: „To je stojan? Páni, to mi teda nepřipadá zrovna amatérský.“

„Co ty víš, třeba kolem toho jen dělám velký humbuk, mám milion propriet a výsledek bude stát za prd.“

„Zatím mi spíš připadá, že to budeš tvrdit tak jako tak, ať už tě budu chválit sebevíc.“

Jonatánovi cukly koutky. Nemohl popřít, že podceňovat se byla jeho specialita – ale z úst někoho, kdo ho znal sotva pár desítek minut, to znělo až absurdně přesně.

Jejich rozhovor brzy utichl, protože navigace v tom slibovaném převýšení opravdu nelhala, a Jonatán měl co dělat, aby své oddechování udržel v přijatelné hlasitosti a nevypadal jako v posledním tažení. Po krku mu stékal pot a horký vzduch prosycený vůní zeleně mu zrovna nepomáhal. Jeho jediné štěstí bylo, že si mohl dávat pravidelné pauzy – Eliáš se totiž evidentně kamarádil s celým psím osazenstvem vesnice. Pokaždé, když procházeli kolem branky, zpoza které se ozýval hlasitý štěkot, zastavil se a divže tu branku nepřelezl, jak vehementně se přes ni nakláněl, aby mohl chlupatého hlídače pohladit.

„Nebojíš se, že tě některý z nich kousne?“ neodpustil si Jonatán, zrovna když jeho společník drbal obzvlášť velkého vlčáka, ke kterému by si on sám nikdy netroufl se přiblížit.

„Proč bych se bál? Všechny je znám.“

„No ale i tak.“

Eliáš jen pokrčil rameny, popadl řídítka kola a dotlačil ho zpět na štěrkovou cestu. „Pes ti dá dost jasně najevo, když nechce, aby ses k němu přibližoval. Když ty signály dokážeš vnímat, fakt se není proč strachovat.“

„Já ti nevím, moc jim nevěřím.“

„Kousl tě někdy nějaký?“

„Jednou, když mi bylo deset,“ přiznal Jonatán. „Nedokázal jsem tehdy ještě rozlišit signály, o kterých jsi mluvil.“

Eliáš mu věnoval soucitný pohled, takový, pod kterým se nejistě ošil a radši svou pozornost přesunul k cestě před nimi. Kopec konečně překonali a zbývala jim jen cílová rovinka, na jejímž konci už zpozoroval pastelově modrou chaloupku, která ho zaujala, jakmile poprvé otevřel webovou stránku s pobyty na těch nejkrásnějších místech po celém Česku.

Tehdy mu to připadalo jako geniální nápad.

Tehdy ještě netušil, že se tu nakonec ocitne sám.

„A ty se psů bojíš?“

Jonatán k němu zmateně otočil hlavu – chvilku trvalo, než se vytrhl z vlastních myšlenek a rozpomněl se na jejich předchozí rozhovor. „No… nebudu kecat, od tý chvíle jsem si už žádnýho dobrovolně nepohladil. Nevěřím jim.“

„To mě mrzí.“ Eliáš se zastavil u branky proti modře natřené chalupě. „Ale jsem rád, že to vím, abych na tebe hned nevypustil toho našeho.“

„Díky,“ pousmál se Jonatán. „To je ohleduplný.“

V ten moment se ozvalo radostné štěkání a nato hlasité zadunění, jak pes předními packami narazil do plotu a zvědavě zpoza něj vykoukl.

„No ano, o tobě se bavíme.“ Eliáš odložil kolo do trávy a došel až k brance. Podrbal ho po zlatavé srsti na krku a vtiskl mu pusu na čumák, než se otočil zpět na Jonatána. „Tak vás seznámím alespoň takhle na dálku. Jonatáne, tohle je Bailey. Bailey, to je Jonatán a máš přísný zákaz ho otravovat.“

Bailey jeho slova naprosto očividně ignoroval a jediné, co mu bránilo se na Jonatána vrhnout, byl plot.

„Co je to vlastně za rasu?“

„Hovawart. Zvažovali jsme vlčáka, ale pak se v útulku objevil Bailey a já bez něj odmítl odejít domů.“

„Eliáši!“ ozvalo se od domu. Bailey v tu chvíli hodil zpátečku a rozeběhl se k ženě, které stála na prahu dveří se založenýma rukama na prsou. „Tos tu mouku mlel sám nebo co? Takhle ty buchty dneska neupeču.“

„Jo, promiň, mami. Vedu totiž hosta, tak jsem mu pomáhal s věcma.“

„My někoho čekáme?“

„My ne, ale není u nás náhodou ještě Eva?“

„Náhodou ještě je. Zavolám ji a ty pojď s tou moukou, šup. To, že za pár týdnů odjíždíš, ještě neznamená, že –“

„Jo, dobrý, mami,“ utnul ji Eliáš s nepatrným otrávením v hlase. „Vždyť už jdu.“

„Tak ať se nemusím opakovat.“

Eliáš jí ukázal palec nahoru, který už ale nestihla zaregistrovat, protože zmizela uvnitř domu.

„Díky, žes mě sem dovedl,“ řekl Jonatán, když se k němu jeho společník otočil, a s úsměvem k němu natáhl ruku. Eliáš chvilku zmateně těkal očima mezi Jonatánovou tváří a rukou, načež ji opatrně stiskl.

„Není zač.“

„Totiž,“ uchechtl se Jonatán, ale nesnažil se z jeho sevření vyvléknout. Ani v nejmenším mu nevadilo. „Spíš jsem doufal, že mi dáš ten stojan.“

Eliáš se zarazil, a když k němu ta informace naplno dotekla, rozpačitě pustil jeho ruku a místo toho mu podal pouzdro. „Jo, jasně, promiň.“

„To nic, taky mi to vedro leze na mozek.“ Když zaregistroval, že už se k nim blíží starší žena, pravděpodobně maji-telka Pribináčka, využil poslední chvíle, kdy je nikdo jiný neslyšel. „A kdybys chtěl, klidně se kdykoliv stav. Budu tu celý týden, tak ocením mít občas společnost.“

Slunce mu svítilo do tváře, ale pohodlnou zahradní houpačku se mu za žádnou cenu nechtělo opustit a schovat se dovnitř. Navíc když se tak pečlivě namazal opalovacím krémem, který si v rychlosti kupoval na nádraží jen pár minut před odjezdem.

Na klíně měl položený skicák a načrtával si výhled před sebou – pestrobarevné květiny, ovocné stromy, studnu i les v dálce. Ve sluchátkách mu hrála kompilace klavírní hudby, kterou si obvykle pouštěl, když se potřeboval soustředit, a občasného zabzučení už si ani nevšiml. Lehce se pohupoval, slabý vánek dělal horko o něco snesitelnější a ve chvílích, kdy se slunce schovalo za mraky, by se to snad i dalo považovat za idylku.

Kdyby se mu vzadu v hlavě neustále neozýval hlásek, který mu připomínal, že takhle to vůbec nemělo být.

Když si předchozí večer lehl do postele a zvenku se ozývalo cvrčení cikád, když ho za úsvitu probudilo kokrhání, což snad ještě nikdy nezažil (a taky pak hezky rychle zabednil okno, aby mohl spát dál), když si v kuchyni jako vystřižené z pohádky opékal tortillu plněnou míchanými vajíčky a z malovaného hrníčku voněla čerstvá káva, pokaždé si na to vzpomněl.

Takhle to vůbec nemělo být.

Než se stihl znovu zamotat do spirály sebelítosti a splínu, skrz sluchátka k němu dolehl hlas. „Bailey, no tak! Netahej!“

Vytáhl si sluchátko z ucha a otočil hlavu k brance, i když už dopředu věděl, koho uvidí. „Jdeš na návštěvu?“

„Stavil bych se, jestli nemáš moc napilno. Jen domů odvedu tohohle šílence. Tahá mě už od lesa a já fakt nevím, co s ním je, ale dochází mi síly.“

Baileyho hlava v tu chvíli vykoukla zpoza plotu, když se zvedl do svého oblíbeného postoje na zadní. A ačkoliv to Jonatán nerad přiznával, při pohledu na něj měl po dlouhé době opravdu chuť si pohladit psa. Možná tomu přispěl i fakt, kdo byl jeho majitel, ale přesto pro něj byl ten pocit nový.

I tak ho překvapilo, když slyšel sám sebe, jak říká: „Ani nemusíš, klidně pojďte dovnitř oba.“

„Určitě?“ zaváhal Eliáš. „Nemám problém ho odvést domů, je to chvilka.“

„To je dobrý.“

I tak se napnul, když se k němu Bailey na vodítku blížil. Eliáš se na Jonatána omluvně usmál. „Miluje lidi, promiň, projevuje to nadšení fakt hodně.“

Když už stáli sotva metr od něj, Jonatán opatrně natáhl ruku. „A určitě mi nic neudělá?“

„Maximálně tě tak sejme svou láskou, to je všechno. Ale je to fakt neřízená střela, takže ho radši budu pořád držet, jo?“

Přikývl a nechal Baileyho, aby mu do dlaně narazil ču-mákem. Pes ho hned začal zvědavě očichávat a Jonatán se nedokázal ubránit děsivé představě, jak mu do ruky zabořuje své ostré zuby. Napnul se a jen veškerou silou vůle neucukl. Bailey mu ale místo útoku začal dlaň olizoval a pomalu se k němu přibližoval, až mu Jonatánovy prsty vklouzly do huňaté srsti.

„Klidně ho pusť,“ pobídl Eliáše, když se mu zdálo, že je sám konečně o něco klidnější.

„Jsi si jistý?“

Přikývl a pousmál se, ačkoliv pochyboval, že to vypadalo kdovíjak přesvědčivě.

„Ale kdyby ses cítil nepříjemně, řekni mi to a já ho vezmu domů, jo?“

„Díky,“ hlesl Jonatán a jeho úsměv se o něco rozšířil. Eliá-šova starostlivost mu připadala natolik okouzlující, že byl vděčný za to, jak málo času tu měl strávit. Kdyby tu totiž zůstal déle, pravděpodobně by jeho kouzlu propadl úplně.

Zvláštní, jak rychle se mu ten nekonečný týden náhle zdál krátký.

Pak už si ale celou jeho pozornost uzurpoval Bailey, který se na něj láskyplně vrhl, jako by tušil, že je jeho úkolem napravit pověst celému psímu pokolení, a shodil mu z klína všechny věci. A zatímco ho olizoval a vyžadoval drbání snad za celé ty roky, co se tomu Jonatán vyhýbal, Eliáš ze země se smíchem sesbíral popadaný skicák, tužku i sluchátko.

„Na, ať ti to nesežere.“ Podal sluchátko Jonatánovi a ten si obě schoval do pouzdra. Pak ale radši i samotné pouzdro zastrčil do kapsy, protože Baileyho podezříval, že by možná vdechl taky to.

„Můžu se podívat?“ poukázal Eliáš na skicák.

„Jasně, ale ještě tam toho moc neuvidíš. Plánoval jsem to malovat na plátno až potom, zatím si jen vybírám tu správnou kompozici.“

„I tak už je to krása! V životě bych nic takovýho nevytvořil,“ prohlásil Eliáš a otočil se stejným směrem, jakým měl Jonatán výhled, aby mohl srovnat skicu s její předlohou.

Jonatán se zvedl ze svého místa, stoupl si vedle něj a pohledem sklouzl od bloku k Eliášově tváři osvícené sluncem. Lehce opálená kůže získala zlatavější nádech a jeho vlasy se v záři odpoledních paprsků náhle nezdály tak tmavé. Jeho rty se v tom světle sice nijak nezměnily, ale přesto i k nim na moment zabloudil očima, než k němu Eliáš otočil hlavu.

„Nedokážu si představit, jak to bude vypadat se všemi tě-mi barvami na opravdovém plátně,“ řekl s roztomilým nadše-ním. Očividně vůbec nezaznamenal jeho neomalené zírání.

Jonatán si připomínal, že si ho tak prohlížel hlavně kvůli svojí profesní deformaci – jako malíř všechno zkoumal do naprostého detailu a poté se to pokoušel co nejvěrněji a nejprecizněji přesunout na plátno.

A už od předchozího dne přesně tohle toužil udělat s ním.

„No, totiž,“ odkašlal si Jonatán a cítil, jak se mu do tváří hrne krev jen z představy, že by se ho měl zeptat. „Napadlo mě, jestli… já to jako běžně nedělám, protože v tom nemám takovou praxi, a spíš se zaměřuju na krajinomalbu, ale nechtěl bys mi stát modelem?“

Eliáš se zarazil a jeho pohled byl stejně zmatený, jako když k němu předtím natáhl ruku, aby si převzal stojan. „Já? Ty chceš, abych ti stál modelem já?“

„Pokud chceš, samozřejmě,“ ujistil ho Jonatán spěšně. „Naprosto pochopím, kdyby ne, navíc to bude stejně asi stát za prd, protože lidi moc dobře malovat neumím, a –“

„To si vůbec nemyslím,“ přerušil ho Eliáš a zavrtěl hlavou. „Jenom mě překvapuje, že chceš malovat zrovna mě.“

„Proč bych neměl chtít?“

„Asi si zrovna takhle nepředstavuju modela na obraz,“ zasmál se.

„Modelem může být kdokoliv, kdo přijde malíři dost zajímavý.“ Už když to vyslovoval, došlo mu, že si na sebe upletl bič. Znovu se mu do tváří nahrnula krev.

„Přijdu ti zajímavý?“

„Možná,“ pokrčil Jonatán rameny a snažil se udržet co nejneutrálnější výraz, když vyrazil k chalupě pro všechny malířské potřeby.

„Tak to je ten největší kompliment, jaký jsem kdy dostal!“ prohlásil Eliáš se stejným nadšením, s jakým se na něj předtím vrhl Bailey. Jaký pán, takový pes.

„To ti nikdy nikdo neřekl nic hezčího než to, že jsi zajímavý? Nevěřím.“

„Nikdy mě nikdo nechtěl namalovat. To je ten největší kompliment.“

Jonatán se zasmál a zastavil se na prahu, aby se vyzul. „Počkej tady, skočím si pro všechny věci.“ Potřeboval alespoň minutu na to vychladnout, což by se mu v Eliášově přítomnosti rozhodně nepovedlo. Tloukla se v něm nutkavá potřeba ho zvěčnit, moct si bezostyšně prohlédnout každý rys jeho tváře, zapamatovat si každou grimasu, zaznamenat každou pihu, a přitom uhnout pohledem pokaždé, když se jejich oči střetnou.

Proboha, potřeboval víc než jen minutu na uklidnění.

Vyhrabal zespodu kufru poctivě zabalené plátno, barvy a paletu, štětce, kelímek na vodu i hadřík. Zabalil si s sebou jen dvě plátna, protože víc mu kapacita kufru nedovolovala a navíc chtěl sám sebe vyhecovat k tomu, aby si na obrazech dal opravdu záležet.

To však ještě netušil, že ta největší motivace přijde zvenčí.

Když se vrátil zpět ke vchodovým dveřím, podal Eliá-šovi všechny věci a koleny zablokoval Baileyho, aby se nemohl procpat dovnitř. „Vezmi to prosím tam, kde jsem předtím seděl. Chceš něco k pití?“

„Vodu, prosím. A kdybys našel nějakou misku –“

„Jasně, vezmu vodu vám oběma,“ uchechtl se Jonatán a po-drbal Baileyho za ušima. Přišlo to samo, přirozeně, a rozlil se v něm příjemný, uklidňující pocit.

Ten ale vydržel jen do chvíle, kdy si na zahradě připravil stojan a mělo se to začít opravdu dít.

„Tak… jak si mám sednout? Mám pózovat? Bude ze mě nová Mona Lisa?“ vyptával se Eliáš, zatímco se před ním nakrucoval v náhodných pózách, což Jonatána ani v nejmenším neuklidnilo. A moc mu nepomáhal ani Bailey, který kolem nich kroužil a zdálo se, že jen vymýšlí, ze které strany na stojan skočit.

„Mona Lisa z tebe nebude, protože schopnosti Leonarda da Vinciho jsem do vínku fakt nedostal, lituju. Ale jestli tak moc toužíš po tom mi zapózovat jako slavná žena, můžeš si lehnout na tu houpací lavici.“

„Netuším, na co odkazuješ, zase až tak moc se v malířství nevyznám.“

„To ani nemusíš. Viděl jsi Titanic?“

Eliáš nadzvedl obočí a zacukaly mu koutky. „Jakože… se mám svlíknout?“

Proboha, za tohle půjde do pekla. „Přesně tak.“

Chvilku si vyměňovali pohledy a Jonatán čekal na moment, kdy se Eliáš naplno rozesměje. Ten se ale po chvilce váhání natáhl po spodním lemu svého trička a začal si ho vyhrnovat.

Jonatánovi připadalo, že musí mít úžeh, jinak si nedokázal vysvětlit, že by se to opravdu dělo.

„Ježiš, nesvlíkej se, dělal jsem si srandu!“ vyhrkl a obrátil se k němu zády, jenže vzápětí si to zase rozmyslel, takže z toho vznikla jakási neohrabaná otočka.

Bailey ho s nadšením napodobil, asi aby si Jonatán nepřipadal tak hloupě.

„Určitě?“ ujistil se Eliáš s pobaveným úsměvem. Samozřejmě že si moc dobře byl vědom, co dělá. Jen čekal, kdo z nich uhne jako první.

„Lehni si už prosím tě na tu houpačku, jinak se dřív setmí, než vůbec začnu pracovat.“

A tak už ho jeho model dál neprovokoval, položil se na určené místo a nechal Jonatána, aby ho našteloval do pozice, jakou si představoval. Možná ale oba tušili, že to poslední odhrnutí vlasů z čela trvalo přece jen o dost déle, než mělo, a než se Jonatán přesunul zpět ke stojanu, Eliášovy kaštanově hnědé pramínky se vrátily na stejné místo, kde byly předtím.

Ani jeden z nich si toho nevšiml.

„Vydržíš v tom nějakou dobu? Je to pohodlný?“ ujišťoval se Jonatán.

„Klidně bych takhle i usnul.“

„Jestli při tom nezměníš pozici…“

„Hele!“ zasmál se Eliáš. „Já myslel, že oceníš moji společnost. Bdělou.“

„To rozhodně ocením, ale neříkal jsem, že ta společnost musí nutně mluvit.“

„To bylo krutý.“

Jonatán pobaveně vykoukl zpoza plátna, zatímco nanášel podkladovou vrstvu. „Tak mi zatím třeba pověz, jak často vám sem jezdí návštěvníci.“

„Určitě nevím o všech, nejsem tu úplně pořád, ale třeba od začátku prázdnin už se tu vystřídaly asi tři rodiny a dva páry. Jsi první, kdo přijel sám.“

Dalo se očekávat, že na to přijde řeč, a přesto ta věta Jonatána vykolejila. Trvalo, než ze sebe vydoloval solidní odpověď.

„To víš, asi jsem vlk samotář.“

„A jsi?“

„Možná občas.“ Jonatán poodstoupil od plátna – podkladová vrstva byla hotová a on měl chvilku na to si ujasnit, co všechno chce v obrazu zachytit. Místo toho ale jeho mysl odplula do jednoho květnového večera, kdy se spokojeným úsměvem dokončil rezervaci a zároveň za pobyt v Pribináčkovi i zaplatil. Jeho účet sice zaplakal, ale nadšení bylo silnější než potřeba šetřit peníze.

Mohl si za ně místo toho koupit tolik nových pláten, štětců a tu soupravu drahých olejových barev, po které pokukoval už od Vánoc.

Kdyby byl tehdy býval věděl…

„Jonatáne?“

„Hm?“

„Jsi tu se mnou?“ Až když Eliášovy oči vyhledaly ty jeho, zastavily roztěkané myšlenky a vrátily mu pevnou půdu pod nohama.

„Už jo, promiň.“

„To je v pohodě, jenom tak přemýšlím, co člověka při-měje odjet někam na týden úplně sám. Asi jsem na to moc společenský, potřeboval bych s sebou minimálně Bai-leyho.“

Normálně by na to Jonatán nedokázal odpovědět – bez své party kamarádů běžně nedal ani ránu. Jenže na situaci, ve které se tehdy ocitl, ho nikdo nedokázal připravit.

„Bylo to natruc,“ přiznal. „Vůbec jsem sem neměl jet sám.“

„Měl jsi jet s někým?“

Zaskočeně na Eliáše pohlédl. Tak tohle si celou tu dobu myslel? Skoro by to Jonatána i rozesmálo, kdyby neznal pravdu. „Ne, neměl jsem sem jet vůbec. Byl to dárek pro moje rodiče.“

Odmlčel se. Svým kamarádům to tehdy oznámil s hraným nezájmem, obranným mechanismem, který si za tu krátkou dobu stihl vybudovat. Ale tady, na tom místě, které s realitou mělo v jeho očích pramálo společného, s Eliášem, který ho sledoval s upřímným zaujetím, ačkoliv se z nich měli za pár dnů zase stát cizinci, nemusel nic předstírat.

Nebo měl minimálně takový pocit.

„Slavili výročí dvacet let od svatby – nebo jsem si minimálně myslel, že ho budou slavit, takže jsem se rozhodl jim tenhle pobyt koupit jako dárek. Jenže když jsme se ten den sešli u večeře, oznámili mi, že se budou rozvádět.“

Až příliš dlouho potom pohledem těkal mezi jednotlivými barvami, jako by se nedokázal rozhodnout, kterou si má na paletu vymáčknout jako první. Cokoliv, jen aby nemusel čelit dalšímu soucitnému pohledu – už mu jich předchozí den věnoval víc než dost.

„To je… hrozný,“ hlesl Eliáš. „Mrzí mě to.“

„V pohodě, už jsem se přes to tak nějak dostal,“ zalhal Jonatán naprosto nepřesvědčivě, vděčný, že se může alespoň částečně zaměstnat přípravou barevné palety.

Nechtěl přece nic předstírat – tak proč se o to pořád ještě snažil?

„Dobře. Ale kdyby náhodou ne, tak je to naprosto pochopitelné. Na tohle se člověk nikdy nedokáže připra-vit.“

„Je mi osmnáct, už nejsem dítě, abych to obrečel.“ Další lež.

„Neřekl bych, že stáří a prožívání emocí spolu musí nutně souviset,“ namítl Eliáš. „Je v pohodě něco cítit – vztek, frustraci, lítost, prostě cokoliv. Když jsme si vloni z útulku brali Baileyho, taky jsem to obrečel.“

„Proč?“ zeptal se Jonatán, vděčný za změnu tématu. Nepochyboval, že to Eliáš udělal schválně.

„Dali ho tam jako pětiměsíční štěně jen pár týdnů po Vánocích.“ Eliášův hlas začal nabírat na hořkosti a dobře potlačovaný vztek se pomalu dral na povrch. „Protože drahá rodinka si uvědomila, že kupovat psa jako vánoční dárek jen proto, že ho jejich rozmazlený fracek nutně chce, asi není nejchytřejší. A že se o něj překvapivě nemá kdo starat, když jsou oba celý den v práci a jejich dítě radši chodí ven s kamarády.“

Bailey, jako by vycítil Eliášovy emoce, se k němu vydal a čumákem mu šťouchl do nohy.

„Nemůžu se hýbat, kamaráde, promiň.“

„Ale můžeš,“ ujistil ho Jonatán s jemným úsměvem. „Ještě jsem nezačal, klidně si tě pak zase nastavím zpátky.“

Jeho model na něj nadzvedl obočí. „To jsem tu jako posledních deset minut trpěl úplně zbytečně?“ Jonatán jen nevinně pokrčil rameny, ale dalšího stěžování už se nedočkal, protože Eliáš okamžitě využil možnosti se se svým psím parťákem pomazlit. Místo toho hluboce vydechl a navázal tam, kde předtím skončil. „Když jsem tehdy zjistil, jak se Bailey do útulku dostal, samou frustrací a vztekem jsem se rozbrečel. Nenáviděl jsem ty lidi. Bytostně jsem je nenáviděl. Potřeboval jsem ze sebe ty emoce dostat a nemyslím si, že bych se za to měl stydět.“

„To rozhodně nemusíš. Já… se za ně asi taky nestydím. Jen mi připadá, že když je projevím, stejně to nic nezmění.“

„Jasně, tu situaci to bohužel nezmění, ale tobě se může trochu ulevit. O tom mluvím, to je podle mě potřeba – abys to v sobě nedržel a neměl pocit, že něco musíš, nebo naopak nesmíš. Mluvil jsi o tom s rodiči vůbec?“

„No… je pravda, že oni chtěli. Ale já to s nimi odmítal řešit, protože mi to prostě až moc ublížilo. Připadalo mi, že mě zradili a vlastně jim na mně vůbec nezáleží, ale konfrontovat je s tím… vždyť to zní tak pateticky.“

Tak, a bylo to venku. Poprvé vyslovil nahlas, co se mu celé ty dva měsíce honilo hlavou. A i když věděl, že to jako zázrakem opravdu nic nevyřeší, šepot v jeho hlavě, ten vír myšlenek a emocí, všechno se uklidnilo a zpomalilo.

„Mně to nezní pateticky,“ opáčil Eliáš. „Zní mi to jako naprosto pochopitelný pocit dítěte, které zjistilo, že se jeho rodiče rozvádějí.“

„Už nejsem dítě.“

„Víš, jak to myslím, Jonatáne. Je jedno, kolik ti je, stejně budeš vždycky jejich dítě.“

Na tváři se mu usadil úsměv – vlastně se od chvíle, co se Eliáš objevil, usmíval skoro permanentně. Připadalo mu to tak nové, stejně jako prohrabování se psí srstí beze strachu, že se mu do ruky zahryznou ostré zuby.

Líbilo se mu to. Vítal pocit, který v něm tenhle kluk z ves-nice vyvolával, a skoro ho až mrzelo, jak pomíjivý jejich společný čas měl být. Jak málo stačilo k tomu, aby byl za celý tenhle výlet nakonec vděčný.

„Taky si neustále opakuju: jasně, je mi devatenáct, jsem naprosto dospělý a nezávislý,“ řekl Eliáš. „A stejně jsem se s našima musel do krve pohádat, abych si obhájil, že chci jít na vysokou. Oni si totiž představovali, že jim asi budu nadosmrti pomáhat tady a studovat vůbec nepůjdu.“

„A kam se vlastně chystáš?“

„Do Prahy na chemicko-technologickou. Sice tam nikdo z mých kamarádů nejde, ale říkám si, že Praha je dost velká na to, abych se seznámil rychle.“

Jonatánovi připadalo, že ten přihlouplý úsměv, který se mu usadil na rtech, už mu nikdy nikdo nesmaže. Svět je malý a o náhody tu není nouze. „Už se stalo.“

„Jak to myslíš?“

„No… Praha je evidentně tak velká, žes do ní ani nemusel jezdit, aby ses s jedním Pražákem seznámil.“

Eliáš se rozesmál a dramaticky na něj ukázal prstem. „Ha! Já si to říkal, hned jak jsem tě uviděl poprvé.“

„Jen nekecej, neměl jsi nejmenší tušení. A srovnej už se trochu, s takovým modelem ze mě nikdy Leonardo nebude.“

„Máš recht, da Vinci asi ne. Maximálně tak DiCaprio s těmi vlasy, co ti furt padají do očí.“

„Zamlada, doufám.“

„Jo, přesně ten titanikovej,“ ujistil ho Eliáš a pokývnutím Jonatána pobídl, aby se konečně pustil do práce.

První tah štětcem byl trochu nemotorný, ale při dalších začal nabírat na jistotě.

Jistotě, že možná všechno není tak černé, jak se mu zdá, že tyhle špatné dny pominou a on se bude cítit zase o něco líp.

Jistotě, že se s tímhle klukem, který na něj upíral svůj hravý kukuč, nemusí za pár dnů nadobro rozloučit.

Jistotě, že jistoty se mohou sesypat – ale že se vždycky dají najít nějaké další.

Eva Maříková