Procházky
Pardubicemi

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.knihynastole.cz

www.albatrosmedia.cz

Veronika Skalecká

Procházky Pardubicemi – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2025

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

© Veronika Skalecká, 2025

© Photos Tomáš Kubelka, 2025

E-book konverzi vytvořilo Grafické a DTP studio Fragment

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2025

ISBN tištěné verze 978-80-7448-342-4

ISBN e-knihy 978-80-7448-421-6 (1. zveřejnění, 2025) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7448-422-3 (1. zveřejnění, 2025) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-7448-405-6 (1. zveřejnění, 2025) (ePDF)

Chcete, aby příběh této skvělé knihy pokračoval i potom, co ji dočtete? Tak ji pusťte dál do světa! Vše potřebné se dozvíte na www.restorio.cz.

Albatros Media podporuje udržitelný rozvoj, který vrací použitým věcem smysl. On-line antikvariát Restorio vaše knihy odkoupí a zaplatí vám ihned – nečekáte, až se prodají. Získané peníze si můžete nechat, nebo si vyberete charitu, kterou jimi podpoříte. V tom případě navýší Restorio částku o 20 %.

O Pardubicích – jejich historii i současnosti – vznikla už celá řada krásných publikací od významných autorů, odborníků. Je vůbec ještě místo pro další knihy? Věřím, že lidé, kteří mají Pardubice rádi tak jako já, se zájmem o dějiny města, jeho příběhy, architekturu a osobnosti, odpovědí, že ano. Každá kniha přináší pohled na město z trochu jiného úhlu, autor si vybírá témata podle svého uvážení, ta, která právě jemu připadají nejzajímavější nebo u nichž má pocit, že ještě nebyla dostatečně popsána.

Kniha, kterou držíte v ruce, je dalším malým příspěvkem k dějinám i současnosti města. O nich vám tentokrát bude text na následujících stránkách vyprávět coby váš průvodce městem. Publikace by totiž měla být společníkem při procházkách po Pardubicích. Čeká vás celkem osm tematických procházek, od nejstarších dob a odkazu Pernštejnů přes působení výsadku Silver A, architekturu Boži Dvořáka či staré školní budovy až po současné kulturní Pardubice. Ulice, stavby a další místa ve městě mají své vlastní unikátní příběhy, bez kterých by město nebylo takové, jak ho známe. Vydejte se tedy se mnou na procházku a nechte k sobě jednotlivá místa promlouvat.

Veronika Skalecká

01

ZA ZELENÍ A VODOU

začátek: Bajkal

konec: park Vinice

délka: 5,5 km

Parky většinou vnímáme jako místo pro relaxaci, cíl našich procházek za hezkého počasí. Pojďme si tentokrát při procházce pardubickými parky říct něco o jejich historii. Možná se na svůj oblíbený park začnete dívat jinýma očima.

Co by bylo město bez parků? Jen domy, silnice, beton, mezi tím tu a tam zasazený strom, kousek trávníku. To by nikomu nestačilo. Zeleň má na lidský organismus pozitivní vliv – dokáže snížit stres, v horkém létě poskytuje o několik stupňů chladnější prostředí než vydlážděné ulice města. Městské parky jsou důležitým činitelem kvalitního městského života: mají estetické, psychické i mikroklimatické působení. Poskytují také prostor pro trávení volného času, ať už při rodinných piknicích, romantických schůzkách, dětských hrách, sportu, či venčení psů. Už historicky byly přitom parky zamýšleny jednak jako místa prospěšná zdraví, jednak jako místa sociální interakce.

Člověk byl vždy součástí přírody. K přírodě se obracíme, když si potřebujeme odpočinout od ruchu měst. Městské parky jsou často nejbližším místem, kam můžeme za zelení vyrazit. Pojďme se proto společně podívat do největších pardubických parků a ve stínu stromů načerpat informace o historii těchto zelených oáz města.

Není Bajkal jako Bajkal

Naši procházku začneme v Polabinách. Jedná se o oblast podél Labe, konkrétně na jeho pravém břehu. A zajímá nás právě ta část u řeky, která naplňuje význam slova „polabiny“, dnes se totiž celá tato čtvrť už dávno rozprostírá daleko od břehů řeky, podle které dostala jméno.

Území nynějšího sídliště Polabiny se dlouho nedařilo osídlit kvůli velké vlhkosti, nacházely se tu močály, slepá ramena Labe, tůně. Výstavba se tu plánovala už před druhou světovou válkou, ale válka projekt pozastavila. Pak bylo třeba zregulovat koryto řeky, aby se zamezilo každoročním záplavám. Projekt sídliště Polabiny byl nakonec vyprojektován architekty Janem Krásným a Milošem Návesníkem v duchu socialistického realismu. Roku 1960 začala stavba a Pardubice tím učinily historicky nejvýznamnější krok ve svém rozvoji – překročily Labe na pravý břeh. Už v srpnu roku 1962 tu pak našli svůj domov obyvatelé v prvních 36 bytech, do nichž byla elektřina připojena jen provizorně.

Ale vraťme se zpátky do oblasti podél Labe, kde začíná naše procházka po pardubických parcích, konkrétně u vodní nádrže Bajkal. Bajkal? Opravdu? Že by se známé nejstarší a nejhlubší jezero na světě nacházelo právě v Pardubicích? Kdepak, jedná se jen o shodu jmen. Bajkal, který leží v místní části Polabiny, je proti ruskému vodnímu gigantu malinký, rozlohu má pouze 2 hektary.

Pardubický Bajkal je pozůstatkem po těžbě podloží v letech 1989–1990, kdy vyrůstala přilehlá polabinská čtvrť. Jezero se nachází pod ulicí Hradeckou, mezi mostem Pavla Wonky a křižovatkou Hradecké ulice s Bělehradskou. V těsné blízkosti jezera se vine revitalizované mrtvé rameno Labe (nebo také Labiště či Staré Labe). To je původní meandr řeky Labe, jenž vznikl při regulaci toku na začátku 20. století a má celkovou délku 1 152 metrů. V rákosí „starého Labe“ hnízdí početné hejno labutí, které můžeme často vidět na hladině Bajkalu.

Tyršovy sady v současnosti

V Polabinách najdeme také psí park.

Na jih od jezera Bajkal se od zastavěné části Polabin až po břeh Labe rozprostírá velký park. Tato rozlehlá oblast zeleně byla dlouho neudržována, dnes už je ale park upravený a je oblíbeným cílem procházek či sportu pro lidi z širokého okolí. V létě park láká především na letní kino. U hlavní pěší trasy parku se nachází pískovcová volná plastika od Dobromila Zahradníka s názvem Pěsti a květy (původní název byl Odboj nebo také Boj proti fašismu). Pochází z roku 1980 a společně se Zahradníkem na něm pracovali také kamenosochaři František Pleskot a Karel Vaněk. Plastiku tvoří dvojice bloků na soklech: na vyšším soklu je abstraktní kompozice s motivem pěsti, na menším je motiv drobných květů.

V podzámčí

Z polabinského parku zamíříme přes most Pavla Wonky směrem do centra města. Most Pavla Wonky, pojmenovaný po politickém vězni komunistického režimu, který zemřel roku 1988 ve vězení, byl otevřen v roce 1960. V době, kdy se plánovala výstavba sídliště Polabiny, se tehdejší jediné spojení břehů ve městě – starý Labský most (stál v místě dnešního zdymadla) – ukázalo jako nedostatečné. Most Československo-sovětského přátelství, jak se jmenoval do roku 1990, byl v době svého otevření nejširším mostem v Československu.

Hned za mostem se vydáme doleva, zadem kolem zimního stadionu po nábřeží Václava Havla a dostaneme se k severní části Tyršových sadů, pravděpodobně nejnavštěvovanějšímu parku v Pardubicích. Však se také nachází v samotném srdci města. Uprostřed parku je usazen zámek, obklopený vysokými zámeckými valy, v blízkosti je také kostel sv. Bartoloměje, Zelená brána a Pernštýnské náměstí. Tyršovy sady mají důležitou roli „zelených plic“ centra města, které zatěžuje stále hustší dopravní provoz.

Pojďme se podívat do historie podzámeckého parku, který tvoří živou součást dějin Pardubic.

Oblast dnešních Tyršových sadů byla před sto lety zámeckými loukami. Park byl založen až v roce 1930, kdy bylo místo vybráno jako výstaviště pro Celostátní výstavu tělesné výchovy a sportu, která se v Pardubicích konala o rok později. V září 1932 byl park pojmenován po národním obrozenci, zakladateli Sokola a historkovi umění Miroslavu Tyršovi. Ale zpátky ke zmíněné výstavě – právě ta je asi nejvýznamnější událostí, která se v Tyršových sadech kdy konala. Ostatně bez ní by Tyršovy sady nevznikly – anebo nakonec vznikly, ale jindy a za jiných okolností. Park byl tehdy navržen zahradním architektem Václavem Vetešníkem. Tomu dovolil už v roce 1927 Musejní spolek (tehdejší vlastník zámku a přilehlých prostranství), aby na menší části pozemků zřídil pokusnou zahradu pro pěstování jiřinek v Československu. Podle těchto květin se pak v Pardubicích parku říkalo „Jiřinky“. U příležitosti výstavy nechal Vetešník v parku vysadit na tisíce růží a dalších květin.

Aby vůbec bylo možné na mokřinatém území začít stavět výstavní pavilony, vojáci pardubického železničního pluku zpevnili terén zatlučením 3 600 dřevěných pilotů. Kromě toho se muselo vybudovat odvodnění a navézt stovky kubíků zeminy. Pak už se mohlo začít s výstavbou výstaviště.

Kdybyste viděli Tyršovy sady v době konání této velkolepé výstavy, ani by vás nenapadlo, že se jedná o park v centru Pardubic, který přece tak dobře znáte.

Prostor zaplnily výstavní bílé pavilony a lidé celý výjev nazvali „bílou pohádkou“. Pavilony projektovali architekti Karel Řepa a Ferdinand Potůček. Našli byste mezi nimi i Baťův pavilon, do kterého návštěvníky lákala nejen módní obuv, ale také podávaná studená voda (pitná voda na výstavě byla totiž spíš teplá, to kvůli potrubí položenému mělce pod povrchem) – Tomáš Baťa na výstavu pořídil automatické chlazení vody a opět potvrdil své heslo „Náš zákazník – náš pán“. Dále tu byl třeba hudební pavilon, letecký pavilon, pavilon bohdanečských lázní (ten byl po ukončení výstavy převezen do bohdanečského lázeňského parku a jako jediný se zachoval do dnešních dnů), pavilon města Pardubic či Autopavilon, kde byly předváděny nejmodernější ukázky tehdejšího motorismu. Na výstavišti byl také lunapark, v němž byla velká výstava krokodýlů a dalších mořských živočichů z Akvária mořských zvířat v Hamburku.

Během výstavy byl také slavnostně uveden do provozu letní sportovní stadion, postavený vedle Tyršových sadů rovněž podle projektu Řepy a Potůčka. Stadion měl na tehdejší dobu nejmodernější klopenou cyklistickou dráhu. Jeho provoz byl zahájen dětským dnem, na jehož začátku děti na trávníku vytvořily sestavu do písmen TGM. Celé akci totiž přihlížel prezident republiky. První fotbalový zápas se tu odehrál jen o několik dní později – stadion při něm hostil amatérské reprezentační týmy Československa a Maďarska a zápas skončil 3:0 pro domácí. Zápas se vysílal také rozhlasem a komentoval ho známý sportovní komentátor Josef Laufer, zakladatel české rozhlasové sportovní žurnalistiky.

Tyršovy sady v roce 1931 (zdroj: archiv VČM)

Výstavu dne 31. května 1931 slavnostně zahájil prezident republiky T. G. Masaryk a ve svém projevu mimo jiné řekl: „Pardubice, vím, mají svou tradici sportování. Máte tu hrob jednoho z prvých letců. Pokračujte v této tradici a buďte živým příkladem svému bližšímu okolí a ostatním městům republiky.“

Výstavu do jejího ukončení dne 4. října navštívil téměř milion návštěvníků, dalších téměř tři sta tisíc diváků zhlédlo doprovodné sportovní akce na stadionu a dostihovém závodišti (mimochodem, Pardubice v té době měly 30 tisíc obyvatel, s nejbližším okolím 36 tisíc). Generálním ředitelem výstavy byl tehdy Egon Winternitz, který společně se svým bratrem nechal vybudovat Winternitzovy mlýny (dnešní Automatické mlýny).

Dnes už bohužel z původní výstavby pro výstavu nic nezůstalo. Většina dočasných pavilonů po skončení výstavy zmizela, zůstalo jen několik hlavních budov, které se využívaly ještě v dalších desetiletích: Autopavilon, Rotunda a oblíbená kavárna U Jezírka. Ani z těchto staveb už v parku nic nenajdete, jako poslední se likvidovala kavárna U jezírka v roce 1977. Po roce 1948 byly koncem srpna v Tyršových sadech pravidelně pořádány Letní mírové slavnosti.

Předposlední větší úprava sadů proběhla v letech 1967–1971 podle projektu Květoslava Vaňka.

V roce 2002 Pardubice vyhlásily veřejnou urbanisticko-architektonickou soutěž na řešení Tyršových sadů, které dlouhodobě chátraly. V letech 2014–2015 proběhla rozsáhlá revitalizace do současné podoby parku podle návrhu architektů Tomáše Jiránka a Marka Lehmanna: přibyly herní prvky pro děti, u hlavního schodišťového vstupu ze Sukovy třídy pak dvoupodlažní parková kavárna (na místě bývalých skladů Služeb města Pardubice). Práce těchto architektů byla oceněna jako Park roku 2019.

Dnes jsou Tyršovy sady reprezentativním městským parkem, plným vzrostlých stromů a upravených záhonů a trávníků. Cesty vyzývají k procházkám... I naše kroky se jednou z cest vydají, povedou od severního vstupu směrem k centru města po hlavní promenádě, která je tvořena hladkým betonem a dřevem a z níž se jako hadi klikatí cesty menší, mlatové. Podél promenády jsou ve stínu stromů relaxační zóny pro děti i dospělé, dřevěné a lanové prvky jsou příjemným doplněním o další funkci parku.

Když se po promenádě přiblížíme až ke kavárně, máme dobrý výhled na vilu Josefa Sochora, která stojí v ulici U Stadionu. Projekt na vilu zadal v roce 1916 tehdejší starosta Pardubic Josef Sochor svému bratranci, architektovi Eduardu Sochorovi. Vila byla dokončena v roce 1919, v roce 1924 ji manželé Sochorovi prodali Josefu Vodákovi, od té doby se pro ni vžil název Vodákova vila, přestože ve 30. letech už měla zase jiné vlastníky a po roce 1948 byla zestátněna. Po celou druhou polovinu 20. století tu pak sídlil regionální rozhlas.

Pokračujeme Tyršovými sady kolem kavárny podél Sukovy třídy, na kterou z protější strany ulice shlíží rozložitá tmavá budova, Dům hudby. Ta vznikla na počátku 80. let podle návrhu architekta Jana Třeštíka jako sídlo okresního výboru KSČ a SSM. Po roce 1989 se do něj přestěhovala konzervatoř a základní umělecká škola a ve velkém sálu se konají koncerty Komorní filharmonie Pardubice.

Během chvilky dojdeme k soše nazvané Mateřství. Název není žádnou metaforou, na soklu totiž vidíme sochu matky v životní velikosti, která kojí dítě. Původní název plastiky od Štěpána Kotrby byl však Mír a vznikla na objednávku při revitalizaci sídliště Karlovina. Do Tyršových sadů byla socha usazena v roce 1983, a to do míst v blízkosti hlavního schodiště do parku. Na současné místo byla přesunuta během poslední revitalizace parku.

Kousek od sochy Mateřství, u vstupu do Tyršových sadů z náměstí Republiky, se nachází nejkontroverznější pardubický památník: Osvobození – pomník Rudoarmějce. Památník byl odhalen roku 1957 a jeho autorem je rodák z nedalekých Holic, sochař Josef Malejovský. Ten díky své politické angažovanosti a tvorbě v duchu dobou preferovaného socialistického realismu dostával velké množství zakázek na umělecká díla do veřejného prostoru. Vývoj pomníku je zajímavý: původně měl mít podobu dvojsoší J. V. Stalina a K. Gottwalda a jeho základní kámen byl položen na výročí Stalinových narozenin v roce 1952. Jenže v roce 1956 došlo ke kritice Stalinova kultu, a tak původní koncept nahradila postava rudoarmějce a doprovodných pionýrů. Na soklu pomníku najdeme nápis „Na památku padlým ve 2. světové válce 1939–1945“.

V posledních letech se vedou diskuze o tom, zda památník, který nemá výraznou uměleckohistorickou hodnotu, nepřesunout na jiné, méně exponované místo ve městě.

Od památníku Osvobození se vydáme podél zámeckých valů dál, k jejich východní straně. Právě v těchto místech, na louce mezi zámkem a zadními trakty domů Kostelní ulice, bylo od konce 70. let 19. století první městské kluziště. Provozoval ho zábavní odbor Sokola. Pořadatelé vždy před začátkem sezony zahradili průtok stružky, která tudy tekla, dolík se zaplnil a v zimě zamrzl. Kluziště pod zámkem bylo velmi oblíbené, o nedělích tu hrávala městská dechovka a pořádaly se různé zábavní akce. Takto se tu o zimách bruslilo až do 30. let 20. století.

Projdeme kolem vstupu do zámeckého komplexu a dostaneme se do ulice Pod Zámkem. V těchto místech se Tyršovy sady proměňují z živého a typicky relaxačního městského parku v park přírodní, tvořený vodním biotopem obklopeným kvetoucí loukou. Současná podoba této části parku vznikla rovněž během poslední velké revitalizace v letech 2014–2015 a navazuje na historickou podobu prostoru mezi starými Pardubicemi a Labem. Podél cesty Pod Zámkem protéká parkem potok a za podzámeckým mostem v prostoru mezi valy a Příhrádkem se rozlévá do volné louky a vytváří mokřadní luční nivu. Na louce žijí chránění živočichové, biotop je zase domovem ryb, obojživelníků a vodních ptáků. Potok, do kterého je přiváděna voda z labského nadjezí pomocí více než 30 metrů dlouhého potrubí, je navíc hlavním přívodem závlahové vody do celého parku. Přes potok vedou tři ocelové lávky, které nám umožňují sledovat činorodý život v biotopu.

Dílo Štěpána Kotrby a ztracený Lenin

V Pardubicích najdeme i další sochy Štěpána Kotrby: společně s Marií Kotrbovou vytvořil plastiku Slunce na nábřeží Závodu míru, na sídlišti Dubina pak najdeme trojici soch Slunce, Vzduch a Voda. Plastiky stylově patří do proudu oficiálního realismu 70. a 80. let 20. století. Společně s architektem Františkem Příborským a kovolijcem Josefem Bursíkem vytvořil Kotrba bustu Bedřicha Smetany, která stojí na Smetanově náměstí za Východočeským divadlem. Mimochodem, původní nápad na postavení pomníku slavnému skladateli vznikl už v meziválečné době. Současný pomník s bronzovou bustou slavného skladatele byl na Smetanově náměstí odhalen 15. září 1979. V roce 2004 během celkové rekonstrukce náměstí byla za Smetanovou bustou postavena stěna z nazelenalého skla. Štěpán Kotrba byl také autorem bronzové sochy V. I. Lenina, která byla odhalena v 70. letech na tehdejším náměstí Osvobození (dnešní náměstí Republiky) vedle divadla. Socha byla v roce 1990 odstraněna a dnes nikdo netuší, kam se poděla. Doslova se po ní slehla zem.

Oáza klidu Čičák

Nechme za zády Tyršovy sady a vydejme se dál. Ulicí Pod Zámkem dojdeme ke zdymadlu. Jez s plavební komorou a zdymadlo přes Labe byly postaveny v letech 1966–1974. Už předtím bylo Labe v těchto místech přemostěno. První most tu byl postaven už v roce 1494, se souhlasem českého krále Vladislava Jagellonského. Poté měl most několik následovníků, pravidelně poškozovaných požáry a povodněmi. V roce 1882 tu vznikl železný most. Přes tento starý Labský most dokonce jezdily až do roku 1960 trolejbusy, a to původní trasa bohdanečské linky.

Přes zdymadlo se nevydáme, půjdeme podél levého labského břehu směrem k soutoku Labe a Chrudimky a ještě kousek dál, kde přejdeme příkrý dřevěný most, který spojuje levý břeh Chrudimky s parkem Na Špici na pravém břehu. Most je netradičně příkrý kvůli podmínce, kterou mělo Povodí Labe – to požadovalo výšku čtyři metry, aby mohl pod mostem projet sací bagr. Právě tento dřevěný most byl také nejdražší položkou rozsáhlé rekonstrukce parku Na Špici, která proběhla v roce 2014. Do té doby byl park přírodní, jen s několika starými lavičkami, které obklopovaly jezírko Čičák. Podle něj také místní celému parku říkali. Vodní plocha Čičáku je mrtvým ramenem Labe, vznikla při regulaci řeky v 60. letech 20. století.

Dnešní podoba parku je moderní, najdeme v něm venkovní posilovnu, oplocené víceúčelové hřiště, dále tu byl postaven krásný dřevěný altánek, který si lze pronajmout a vyžít ke grilování a posezení s přáteli. Je tu vybudován také schodišťový přístup k Labi a molo, jsou tu zajímavé žlutě natřené chodníčky i upravené mlatové cesty. Pro děti je tu hřiště s netradičními průlezkami a dlouhá lanovka. Park je velmi krásným místem, které navzdory rekonstrukci a úpravě pro potřeby moderního města zůstává stále klidnou přírodní lokalitou s výskytem mnoha druhů ptactva. Může za to i jeho ideální umístění blízko historického centra města a u soutoku dvou řek. V létě tu proto také funguje půjčovna paddleboardů, kánoí a šlapadel.

Vydáme-li se jihozápadním východem z parku do ulice Na Ležánkách, můžeme se zajít podívat ještě na blízké Velké jezero při Winternitzově ulici. Tento rybník o rozloze 5 hektarů se nachází v těsné blízkosti historického pernštejnského vodního kanálu Halda, ze kterého je napájen. V blízkosti jsou také další sádkové rybníky, které slouží pro chov ryb. Obzvlášť krásné jsou procházky okolo Velkého jezera na podzim, kdy se okolní listy zbarví do žlutých a hnědých tónů a na rybníku můžeme pozorovat labutě a kachny, jak v měkkém světle babího léta plují po třpytící se hladině.

Park Na Špici

Bubeníkovy sady

Po kom se jmenují Bubeníkovy sady

Vrátíme se do ulice Na Ležánkách a zamíříme po ní směrem k centru města. Pokračujeme po Čechově nábřeží a už tady procházíme místy, kam kdysi sahaly Bubeníkovy sady. Ty totiž bývaly v minulosti mnohem rozsáhlejší, než jak je známe dnes. My dojdeme podél pravého břehu Chrudimky do současných Bubeníkových sadů, které byly prvním veřejným parkem v Pardubicích a i dnes plní roli významného městského parku. Na místě kdysi bývaly jen rozlehlé mokřiny na pravém břehu Chrudimky a kvůli množství kuňkajících žab se mu říkalo Na Žabárně. Prapočátkem parku bylo zasazení stromové aleje v první polovině 19. století, která tehdy vedla od lávky přes Chrudimku za kostelem Zvěstování Panny Marie až ke Kostelíčku. Posléze v roce 1873 přednesl v městské radě návrh na zřízení sadu v těchto místech radní Jan Konečný a k nápadu se kromě jiných přidal i tehdejší starosta města Václav Bubeník. Záměr se však nepodařilo uskutečnit. Až v roce 1879, konkrétně 8. června, svolal Václav Bubeník valnou hromadu pardubické občanské záložny, aby se návrh na sady znovu projednal. Jednání se však Bubeník již nedožil, zemřel jen několik dní předtím, 27. května. Účastníci jednání se pak rozhodli budoucí sady pojmenovat právě po zesnulém starostovi.

A tak se začalo s budováním parku. Jeho úpravu měl na starosti vrchní zahradník z panství Choltice František Kout. Za rok bylo všeho hotové, v parku bylo vysázeno 15 tisíc stromů a keřů. Byl tehdy výrazně větší než dnes a v roce 1885 se ještě rozšířil podél pravého břehu Chrudimky až k dnešnímu železnému mostu u Automatických mlýnů. Vlivem regulace Chrudimky a výstavby činžovních domů se však park postupně zmenšoval až do dnešní podoby.

V roce 1903 bylo v Bubeníkových sadech umístěno několik pavilonů pro Východočeskou výstavu průmyslu, zemědělství, národopisu a umění (neboli Východočeskou krajinnou výstavu). Byla to velká výstava, která se konala na nezastavěném prostranství v místech dnešní sokolovny a lázní a trvala dva měsíce. Zúčastnilo se jí tehdy na 1 500 vystavovatelů a navštívilo ji přes 200 tisíc návštěvníků (jen pro představu, Pardubice měly v té době 17 tisíc obyvatel).

V roce 1961 byl park přejmenován na Sady pionýrů, název Bubeníkovy sady mu byl vrácen až po roce 1990. V roce 1970 proběhla radikální obnova sadů, mezi lety 2001–2003 pak poslední rozsáhlá rekonstrukce parku, kdy vzniklo například oblíbené dětské hřiště v podobě velké dřevěné lodi.

V severní části dnešního parku se zaslouženě nachází pomník Václava Bubeníka. Byl jednou z nejvýznamnějších osobností Pardubic 19. století. Kromě jiného podpořil založení spolků, jako byl Sokol, pěvecké spolky Pernštýn a Ludmila, inicioval založení měšťanské besedy a vybudování vyšší školy reálné. Náhrobek s původním žulovým obeliskem byl odhalen za četné účasti občanů v roce 1881 na hřbitově u kostela sv. Jana. Po zrušení hřbitova tu byl pomník ponechán (stál na místě dnešního pomníku bratranců Veverkových) až do roku 1918, kdy byl náhrobek zrušen a střední obelisk přenesen právě ke vchodu do Bubeníkových sadů. V roce 2005 proběhla celková oprava památníku. Na čelní straně je vytesán nápis „V. Bubeník starosta města 7. VIII. 1828 – 27. V. 1879“.

Ve střední části parku se nachází dvě sochařská díla. Jednou z nich je pískovcová socha s názvem Matka, která představuje ženu sedící na soklu a držící v rukou dítě. Jejím autorem je Ladislav Zemánek a do parku byla umístěna v roce 1985 (další z jeho soch, Sedící dívku, můžeme najít před gymnáziem na sídlišti Polabiny).

Druhým sochařským dílem v parku je soubor šesti plastik pro Sady pionýrů. Ty vytvořil sochař a malíř Alva Hajn, který žil od roku 1961 v Pardubicích, kde patřil do okruhu umělců nazývaných Starý psi. Stěnu tvoří tři samostatné panely s vlnovitě prohnutým horním okrajem a do parku byla umístěna v roce 1978.

Jen několik metrů od reliéfní stěny je umístěna (v současné době nefunkční) betonová fontána v pastelových barvách. Fontána neobvyklého tvaru tu byla postavena v 90. letech podle návrhu architekta Petra Davida.

Oblíbený „Maťák“

Místní odbor Ústřední matice školské nechal na ostrově postavit restauraci „Rybárna“ (dnes Na Staré Rybárně). Restauraci i přilehlé okolí Matice využívala pro konání svých dobročinných akcí. Po roce 1948 tato organizace zanikla.

Matiční jezero

V těchto místech začíná park Vinice