přeložil Aleš Jan Procházka

FIVE BROKEN BLADES

Copyright © 2024 by Meredith Ireland

This edition is published by arrangement with Alliance Rights Agency c/o Entangled Publishing, LLC

All Rights Reserved

Copyright © 2025 for the Czech translation by Aleš Jan Procházka

Copyright © 2025 for Cover by Elizabeth Turner Stokes

Copyright © 2025 for Map by Elizabeth Turner Stokes

Copyright © 2025 for the Czech edition by Euromedia Group a.s.

ISBN: 978-80-284-0829-9

Pro mou lásku, pro slunce mého života

a pro mého muže z oceli.

Pět zlomených čepelí je temná fantasy, v níž se to jen hemží proradnými lháři, zrádci a nebezpečnými tajemstvími. Ruku v ruce s tím jde i fakt, že se v této knize setkáme s výjevy, které mohou být pro některé z mladších nebo citlivějších čtenářů nevhodné. V knize se vyskytují scény zobrazující realistické násilí, smrt (včetně úmrtí rodičů, dětí, zajatců a zvířat), otravy, zneužívání návykových látek a alkoholu, sex, týrání zvířat, násilí vůči ženám, prostituce, zmínky o sebevraždách a otroctví. Dále také narazíte na scény, v nichž se popisuje znásilnění, sexuální obtěžování a masové vraždy. Pokud si přesto přejete číst dál, zapojte se do naší hry o říši...[1]

1 Pozn. překl: Při překladu byla použita česká populární transkripce hangulu a Švarného transkripce čínštiny. Všechna vlastní i místní jména jsou tedy přepsána do výslovnosti, která odpovídá češtině. Kupř. „Jusan“ se čte s „j“ na začátku, nikoli s „dž“.

AUTORČINA POZNÁMKA

Korea je země disponující unikátním kulturním dědictvím a bohatou mytologií. Narodila jsem se sice v Koreji, ale vyrostla v americké pěstounské rodině. Při psaní Pěti zlomených čepelí jsem proto čerpala ze svých kořenů i z osobních zkušeností. Musím však zdůraznit, že tato kniha není historickým románem ani fantasy, zasazenou do historických reálií; odehrává se ve zcela fiktivním světě, který se zakládá na mém studiu korejských mýtů, legend a dějin. Doufám, že životy čtenářů obohatí přinejmenším tak, jako můj život obohatilo její psaní.

Mai

KAPITOLA PRVNÍ

ROJO

MĚSTO UMBRIE, JUSAN

Zlato směňuji za krev – to je moje heslo i osobní filozofie.

Kupec pomalu odpočítává zlaté mince mun, dlaň v rukavici se mu zatřese pokaždé, když do ní těžká mince dopadne. Je o trochu vyšší než já, ale v ramenou jsem dvakrát širší než on.

„Pohyb. Nemám na tebe celou noc,“ pobídnu ho.

Můj hluboký hlas ho vyděsí, takže mu dvě bronzové mince upadnou na zem.

Nechá je odkutálet, ale na chvíli se zarazí a zvažuje, že se je vydá hledat. Do desíti pekel. Tohle bude trvat celou věčnost.

Konečně mi kradmo podá peníze, platbu za nos a nohu, které jsem v jeho službách přerazil, a vyrazí pryč. Jeho kožešinou lemovaný plášť pleská v nočním vánku. Neříkám, že být ranařem je bůhvíjak poctivé řemeslo, ale podle mých zkušeností nejsou boháči o mnoho lepší.

Přepočítám své zlato, zatímco se nořím mezi začouzené zdi uličky. Sedí do posledního drobáku. Dám je zpátky do váčku a strčím do vnitřní kapsy saka. Kousek za mnou sténá kdesi ve stínech temné ulice moje nejnovější oběť. Pokud nezmlkne, přiláká k sobě krkavce hael, kteří z něj do rána nenechají ani kostičku. A ten bohatej kupeckej hajzl mi nezaplatil za vraždu.

„Budeš už zticha?“

Sténání ustane.

„Děkuji, to je lepší.“ Neodpoví – buď ho umlčela bolest, nebo mé osobní kouzlo.

Zvažuji, že se vrátím a pomohu mu. Vždycky mě to napadne. Nicméně pravdou je, že mi do jeho osudu nic není. Nemusí mě zajímat, co se stane poté, co odvedu svou práci. Ani proč mu chtěl kupec udělit lekci.

Tahle cesta vede do pekel, a já dnes mířím jinam.

Dýchnu si do prokřehlých dlaní. Zasraná zima. Na kočičích hlavách se třpytí jinovatka a sníh, který stačil přes den roztát, už zase zmrzl. Pár posledních stromů, které v tomhle přecpaném městě ještě zbyly, už dávno shodilo listí. Zima přichází v Umbrii náhle. Stejně jako smrt.

Asi bych si měl koupit nějaké teplé rukavice, ale při pomyšlení, že bych se rozloučil byť jen s jediným stříbrným munem se mi svírá žaludek. Každá mince se počítá a já stejně nepotřebuji žádné nóbl sračky.

Když vejdu na Coulovou ulici, dva dobře oblečené páry mě obejdou z obou stran. Všichni jsou zakutaní do kožichů a mají módní klobouky zdobené barevným peřím. Vyhnou se mi velkým obloukem a pak odspěchají, jako bych byl prašivý. Pravda je, že pokud někoho nezastraší už moje postava, obvykle dílo zkázy dokončí jizva po ráně, která mi kdysi rozčísla tvář vedví. Lidi si ode mě většinou zachovávají zdravý odstup.

A je to jen dobře.

Odfrknu si, když se opírám do těžkých dřevěných dveří hospody U Řezníka a korbele. Už jsem byl i v čistších a lepších podnicích, kde vařili lépe, ale nějak jsem tam nezapadl. Tady je teplo, ale není tu horko a randál, což mi plně vyhovuje. U Řezníka a korbele jsem doma. Když mi bylo patnáct, zřídil jsem si tu v rohu hospody „kancelář“ – tehdy před deseti lety jsem měl o čtyřicet liber svalů míň a obličej bez jizev. Všichni vědí, co jsem zač a co si tu domlouvám, ale díky mně je tady bezpečno, tak zatím nikdo neprotestuje.

Posadím se na svou oblíbenou stoličku na konci baru. Jen mě Jurij uvidí, natočí mi pivo. Může mu stejně dobře být čtyřicet, nebo šedesát, u plešounů se to pozná jen těžko. Nicméně na řeči si moc nepotrpí, což se mi na něm líbí.

Pošle mi přes oblýskaný pult pivo. Sklenice je víceméně čistá. „Někdo se po tobě sháněl.“

Nakrčím obočí a upiju. Vždycky se po mně někdo shání – obvykle mi chtějí dát přes hubu, dát mi lekci, na kterou nikdy nezapomenu, nebo mě rovnou zabít. Nic nového pod sluncem. „Měl bych si dělat starosti?“

Jurij si přes rameno přehodí utěrku a nakloní se ke mně. „Byla to holka.“

Přestanu pít v půlce doušku. Rozbuší se mi srdce a v krku se mi usadí knedlík. Vší silou ho nacpu zpět do žaludku a snažím se vypadat nezaujatě. „Jak vypadala?“

„Hezká.“ No, to mi pomohl. Zatnu ruku v pěst a upřeně se na něj zahledím. Rozšíří se mu oči a podrbe si nos na místě, kde mu ho kdysi někdo zlomil. A pak začne drmolit: „Vysoká asi jako já, velký hnědý oči, kratší černý vlasy. Asi tvýho věku – kolem pětadvaceti. Červený sametový plášť.“

Naprázdno polknu a přemítám. Vysoké dívky mého věku se po mně shánějí jen zřídka. A „hezké“ už vůbec ne – nevzpomínám si, kdy po mně naposledy pátrala nějaká hezká holka. Možná chce, abych jejímu starému příteli dal za vyučenou, nebo abych se pomstil nějaké její sokyni. Nicméně v tom případě má smůlu, holky nebiju.

„Bydlí U Černého střevíčku,“ dodá Jurij.

Což je nejlepší hostinec v celé Umbrii. Má tedy peníze a není zdejší, ale bůhvíproč ví jak mě najít. Tady, kde jsem skoro doma. Z tohohle koukají potíže.

„Nemám zájem.“

Jurij pokrčí rameny. „Jak je libo.“

Odebere se o kus dál, aby obsloužil dalšího zákazníka. O čtyři stoličky dál sedí chlap, který vypadá starší, než nejspíš bude. Dívá se jen na Jurije, takže sem taky přišel pít o samotě. Občas je lepší zapít žal z jednoho soudku spolu s dalšími ztroskotanci. Ztratit se v davu. I když se vám s nikým bavit nechce. Znám to dobře, většinou to tak mívám sám.

Dnes se ale v davu neztratím. Cítím v kostech, že nehledě na to, kolik toho dnes vypiju, vzpomínky se mi zahnat nepodaří. Není tedy důvod si k tomu ještě pořídit kocovinu.

Dopiju pivo, na dně nechám kalnou usazeninu. Odsunu se od baru a nohy stoličky zavržou na lepkavé podlaze. „Jdu domů.“

Jurijova huňatá obočí překvapeně vylétnou vzhůru.

„Už?“

Chápu, proč se diví. Obvykle si dám svých pár piv a čekám, než dorazí nějaký kunčaft. Obvykle netrvá dlouho, než si mě najdou další potíže; nanejvýš tak čtyři piva. Dnes stačilo jedno.

„Mám hlavu jak střep.“

Poklepám si na spánek, jako bych nevěděl, kde mám hlavu. Není to pravda, a podle toho, jak Jurijova malá očka šmejdí sem a tam, tomu ani za mák nevěří.

Nicméně přikývne. „Dobrou, Rojo.“

Otočím se k odchodu, když tu se stane něco divného.

Projede mnou zvláštní pocit, asi jako kdyby mi srdce vynechalo jeden úder. Zároveň koutkem oka zahlédnu záblesk něčeho červeného. Zamrkám, rozhlédnu se a pohlédnu do zrcadla za barem. Není tam nic zvláštního. Jen můj zjizvený obličej a hlava s nakrátko zastřiženými vlasy. Žádný náznak červené. Potřesu hlavou. Dneska nemám svůj den. Už abych byl pryč.

Vydám se ven z hospody na mrazivou ulici. Budu si muset nechat spravit tkaničky v botách a možná i podrazit podrážky – ještě chvíli mi musí vydržet.

Skoro bych řekl, že zatímco jsem byl uvnitř, ochladilo se. Když vydechnu, dělají se mi u úst obláčky. Zatímco jdu dál, dýchám si do dlaní, abych si je zahřál.

Pět bloků kráčím na špatnou stranu, dokud neprojdu kolem Černého střevíčku. Nemůžu si pomoci a když jej mijím, zpomalím a nahlédnu namrzlým oknem dovnitř, jenže rozeznám jen matné světlo luceren. Chvíli přemítám... a pak zavrtím hlavou.

Co tady dělám? Co si myslím, že tady najdu?

Zrychlím, abych co nejrychleji zmizel. Nelíbí se mi to. Mám divný pocit. Svým instinktům jsem se naučil věřit, a kdykoli je neposlechnu, odnesu si na památku novou jizvu. Posledně jsem zaplatil víc, než jsem si mohl dovolit. Stejné chyby se podruhé nedopustím.

K mé boudě v chudinské čtvrti je to asi čtvrt hodiny chůze po Avalonské třídě. Čím dál jsem od obchodní čtvrti, tím nižší a zanedbanější jsou budovy po obou stranách ulice. Když jsem byl ještě malý kluk, vlády se ujal král Čun, a od té doby to s Umbrií jde od desíti k pěti. A s celým královstvím vlastně taky.

Projdu zatáčkou, po mé levici teče řeka. Jeden by řekl, že na nábřeží může být krásně, ale v Umbrii to neplatí. Jediným vodním tokem ve městě je zasviněná řeka Sol. Lidem z Umbrie slouží zároveň jako stoka i smetiště, a navíc je mrazivě chladná. Když vlnky olizují špinavé břehy, je slyšet, jak v nich šplouchá napůl zmrzlá břečka.

Pokouším se dívat pod nohy a dávat si pozor na cestu. V Umbrii číhá nebezpečí na každém kroku, ať už jde o zločinecké gangy, chlapy mého ražení nebo krkavce hael, a nepozornost se vám může krutě vymstít. Dnes ale nejsem ve své kůži. Nedávám si pozor.

Za všechno může Jurij. Měl si hledět svého a točit pivo, není žádný poslíček.

Dobře ale vím, že je v tom nevinně. Pokud mám být upřímný, tak mám plnou hlavu jí. Když Jurij zmínil, že po mně pátrala nějaká dívka, zadoufal jsem, že to bude právě ona. A naděje, to je v mé branži něco jako zubatý, rezavý nůž. Naděje dokáže posbírat střepy z vašich snů a slepit je dohromady, jen aby je o chvíli později střet s realitou zase roztříštil na kusy. Naděje je nejkrutější ze všech trestů. Kdyby jí nebylo, sám bych věděl, že to nemůže být ona. Ani za nic.

Protože jsem ji sám zabil.

KAPITOLA DRUHÁ

JUEN

MĚSTO ÚTTON, ÚHOR

Jsou mi na stopě.

Tiše se zasměji pod vousy té ironii, zatímco se zlehka proplétám mezi davy na tržišti v Úttonu. Kdysi jsem byl mistr lovčí – sám král mě prohlásil nejlepším lovcem v Jusanu. A teď pro změnu v pustině na kraji Úhoru někdo nahání mě.

Uhnu ostře na stranu za hromadu dříví, aby mě ztratili z dohledu.

Už tři roky se pečlivě snažím vyhnout všem lidem, kteří by se chtěli ucházet o dvacet tisíc zlatých mun, vypsaných na mou hlavu, a nehodlám na tom nic měnit. Naštěstí mi tohle nepřehledné bludiště hraje do karet.

Tržnice v Úttonu vypadá, jako by ji přes noc sflikovali z prken a plachet ze ztroskotané lodi, a pak ji bez větších změn nechali sto let stát, jak je. Letmo mě napadlo, jestli tržnice v Jusanu vypadají podobně – jestli jsou stejně zašlé a chatrné jako tahle. Nikdy jsem žádnou neviděl, protože všechny moje nákupy obstarávali sluhové. Vlastně mi obstarávali úplně všechno. Nicméně, tenhle život je nenávratně pryč. Nezbývá mi než na něj zapomenout.

Projdu kolem stánku, u nějž zavile se tvářící muž prodává vydělané kůže. Kývne na mě a já mu kývnutí oplatím. Známe se od vidění, i když nevím, jak se jmenuje. Dokud se mě někdo nezeptá na jméno, nepředstavuji se.

Když mu dojde, že žádnou tržbu neudělám, přestane si mě všímat a dává raději pozor na zákazníky s nenechavými prsty. Ruku nespustí z jílce dýky. V Úhoru se za bezvládí lidé rychle naučili postarat sami o sebe.

Zježí se mi chloupky na krku, když si uvědomím, že mě někdo pozoruje. Rychle střelím pohledem přes své levé rameno, abych zjistil, jestli mě někdo nepronásleduje. Nikoho si nevšimnu.

Prodírám se dál, v tlačenici šoupu nohama po prašné zemi. Procházím mezi stánky s hlasitě kdákajícími slepicemi a s kořením. Vůně hřebíčku a kardamomu jsou skoro omamné. Předstírám, že zvažuji koupi sáčku sušených datlí, a ohlédnu se i přes pravé rameno. Pořád nic. Jen zástup znavených žen v šatech z hrubého plátna, které na hlavách nosí koše se zbožím, a vousatých mužů, kteří hledají buď výhodné ceny, nebo potíže. Dětí je tu pomálu, zatím jsem narazil jen na několik umolousaných kapsářů.

Dnes se ale nesnažím uchránit svůj měšec. Dnes mi jde o krk.

Buší mi srdce a ústa mám vyprahlá jako poušť všude kolem. Není to ale horkem. Vím, že za bílého dne jsem snadný cíl. Snažím se splynout s davem venkovanů, ale stále se mi to ještě nedaří. Mé černé vlasy kryje kapuce, tuniku a kalhoty mám zaprášené úplně stejně jako všichni ostatní, a přesto na mně něco stále působí nepatřičně.

Dvě ženy mě sledují, když kolem nich procházím.

Ohlédnu se za nimi a přitom zabloudím pohledem i na střechy domů z pálených cihel, ale žádné nebezpečí mi nehrozí – jen si mě prohlížely. Hlavu držím zpříma, mám příliš jemné rysy a vybrané způsoby. Přestože v Úhoru vězím už tři roky, stále nechodím shrbený jako místní. Moje ramena se odmítají svěsit, jako by na nich spočívalo neviditelné břímě. Kdykoliv se ten postoj snažím napodobit, hezká šenkýřka v mém hostinci na mě zamžourá a zeptá se mě, jestli už jsem „na dně sklínky“; to se tady říká, když někdo přebere.

Měl jsem v hostinci zůstat až do soumraku, tehdy se mi daří budit menší rozruch. V hostinci jsem v bezpečí, pokud se tomu tak dá říkat. Tam mám prohledaný každý kout a znám všechny únikové cesty. Pod závěsy mám schovaný provazový žebřík, pro případ, že budu muset z druhého patra uniknout oknem. V patře je sice větší horko než v přízemí, ale zase mě nikdo nepřekvapí ve spánku. Ne, že bych toho tedy moc naspal. Pod očima mám kruhy, že bych se na nich mohl věšet. Když někdy náhodou zaberu, usínám s otrávenou dýkou pod polštářem a nabitou kuší pod postelí. V koupelně mám schovaný meč. U dveří a oken jsou nachystané pasti. Pokud je to možné, nevycházím, hlavně přes den ne. Nicméně, přesto jsem u dveří dnes ráno našel červenou obálku.

Pro prince Juena Hali Bedžkina

U stájí, za prvního zvonění[1]

Mám pro vás nabídku

Princ Juen. Princ. Juen.

Nemohl jsem od těch slov odtrhnout oči. Zvedl se mi žaludek a připravil mě tak o skrovnou snídani, která sestávala ze studené klobásy a navlhlého sucharu. Ví, co jsem zač. Nikdo by neměl vědět, co jsem zač, protože princ Juen zemřel před třemi lety na úpal. Když se vás snaží zbavit mocní nepřátelé, nejjistější je přesvědčit je, že uspěli. Nyní si říkám Donal.

Zmuchlám obálku v kapse.

Našli mě. Ale kdo?

Za posledních šest zvonění mě nejednou napadlo, že kráčím přímo do pasti. Znovu se rozhlížím po lidech kolem sebe a pátrám po černých uniformách královských zabijáků. Možná se můj drahý starší bratr rozhodl mě konečně sprovodit ze světa, abych se už dál netrápil. Abych zemřel jako muž. Nicméně hlavní potíž tkví v tom, že chci žít – nebo že se mi přinejmenším nechce zemřít. Navíc král Čun tak docela nenařídil mou popravu, jen předpokládal, že se o mě postará nehostinné prostředí.

Co mi tedy mohou chtít?

Kdo mi dopis mohl poslat? Přestože můj stihomam pracuje na plné obrátky, došlo mi, že o královy pohůnky nejspíš nepůjde – ti svůj příchod neoznamují. Obvykle si jich všimnete, až když vám podříznou hrdlo.

Asi jsem šílený. Uposlechnout pozvánky a dostavit se na místo rozhodně šílené je. Každá částečka mého těla na mě křičí, abych se otočil. A šel pryč. Ale pokud se chci dobrat odpovědí, musím jít dál.

Opouštím hlučící tržiště a od bot se mi práší. Prach je tady všudypřítomný. Nemá ani cenu se ho pokoušet zbavit. Co bych jen dal za to, kdybych se mohl osvěžit ve voňavých lázních v paláci Čchali, nebo se před horkem skrýt v jeho dočista umetených, mramorových komnatách, anebo se jen tak uvelebit ve stínu stromů v královských zahradách, kde služebníci v létě rozprašovali oblaky chladivých kapiček vody a ovívali nás dlouhými pery. Bohům žel se však nacházím v poušti, kde pálí slunce, šustí hadí šupiny a nad hlavou mi krouží supi.

Dívám se po stopách, přestože na tržiště a z něj míří přehršle lidí. Nicméně, těžké vojenské boty z naší říše zanechávají nezaměnitelné otisky, takže po nich přesto pátrám.

Než dorazím ke stájím, horko je přímo ubíjející. Upravím si kapuci a znovu se ohlédnu. Nikde nikdo. Nic, jen tetelící se vzduch a davy nakupujících plebejců. To, že jsem si ničeho nevšiml, ale ještě neznamená, že mi nehrozí nebezpečí. Stopoval jsem všechny tvory, co v Jusanu žijí, a jen málo z nich o mně vědělo, dokud nebylo pozdě.

Už jsem skoro ve stájích, když si všimnu další červené obálky. A pak ruky, která ji svírá. A pak mi dojde, že pro mě už není úniku.

KAPITOLA TŘETÍ

SORA

MĚSTO DAR, JUSAN

Touto roční dobou je na louce obzvlášť hezky. Přejedu dlaní své měkké ruky, obtížené prsteny, po stéblech trávy. Jasně zelená ostřice je hebká a svěží, a zároveň má drsné hrany. Přesně jako já.

Nejsem si úplně jistá, kdy jsem začala vést své lekce přežití v divočině. Ani si nevybavím, kdy se z nich stala pravidelná kratochvíle.

Nicméně stalo se, a týden co týden se na louce za vnějšími hradbami setkávám s pěticí sirotků z ulice. Překvapilo by vás, kolik jedlých planých rostlin a bobulí roste mezi hradbami a lesem. Když je horko, občas beru děti do stínu stromů a učím je hledat jedlé kořínky, ale o mnoho dál se neodvážím. Dál nemohu.

„Soro, co tahle?“ zeptá se Gli. V ruce drží puntíkovanou houbu. Její drobný obličejík, který hyzdí rozštěpený ret, ke mně vzhlíží s nadějí. Husté, kadeřavé vlasy má sčesané dozadu.

Gli je devět; je jí stejně jako mně, když si mě odvedli. I když se asi nedá říci, že mě odvedli... moji rodiče mě totiž prodali.

Za svou nejstarší dceru dostali slušně zaplaceno. Moji bývalí rodiče. Stejně jako ty děti z ulice, i já jsem nyní sirotek. Na rozdíl od nich ovšem nejsem svobodná.

Pohlížím k obzoru. Občas mě napadne, že se znovu vydám do hlubin lesa Šing Č‘, že teď už mě jeho nástrahy nezaskočí. Mohla bych z Državy uprchnout, a už nikdy bych se sem nemusela vrátit. Možná bych se dostala až do bezpečí, do Chitanu. Ale pak si uvědomím, co by měl můj únik za důsledek. Připomenu si, proč odejít nemohu.

„Soro?“ zopakuje Gli.

Pořád na mě hledí svýma velkýma hnědýma očima a čeká na odpověď. Potřesu lehce hlavou, zaženu plané myšlenky a vrátím se do současnosti.

„Kdepak, drahoušku.“ Zastrčím si pramínek dlouhých černých vlasů za ucho a skloním se k její houbě. „Vidíš tyhle tečky? Pamatuješ si, co znamenají?“

Dám jí chvíli, aby se rozpomněla na mé poučky z minulého týdne.

Zamračí se a pak jí poklesne čelist. „Že je jedovatá.“

„Přesně tak,“ přitakám.

Pohladím ji po tváři, vezmu ji za bradu a zdvihnu tvář tak, aby mi viděla do očí. Má tmavší pleť než já; na místní poměry jsem jakožto seveřanka poměrně světlá. Má slzy na krajíčku. Život k ní byl dosud nemilosrdný. Já k ní budu laskavější.

„Vybavila sis, co jsi zapomněla, a to je stejně důležité, jako by sis na mou lekci vzpomněla hned. Možná i důležitější, protože teď už určitě nezapomeneš.“ Odmlčím se a hřbetem ruky jí houbu smetu z dlaně. „Jedovatým houbám je třeba se vyhýbat.“

Usměje se, přestože jsem jí řekla, že udělala chybu, a já jí úsměv oplatím. To už mě ale Tao, kterému je teprve pět a místo hledání jídla mě většinu času drží za ruku, odtáhne stranou, abych mu pomohla honit motýly. Následuji ho a přidržuji si přitom lem svých jasně barevných šatů. Dětství je příliš krátké a chudina v Jusanu zažije jen málo radosti. Pro nájemné vrahy, jako jsem já, to platí dvojnásob.

Nyní ale září slunce, je mírné odpoledne, děti se na louce chichotají a motýli se vznášejí v mírném vánku. Vzduch voní po zemi a divokých květinách, a je v něm cítit i náznak Západního moře. Zanedlouho dorazí období dešťů a slunné dny nahradí každodenní liják. Snažím se užít si každý krásný den a vepsat si ho do paměti.

Snažím se ujistit sebe sama, že v tomto království zůstalo ještě nějaké dobro. Že bych se měla pokládat za jednu z těch šťastnějších, protože jsem přežila. Protože my jsme přežily.

Sotva skončíme, zahlédnu na okraji louky tmavou postavu. Po zádech mi přeběhne mráz a schýlím ramena. Jeho černého hřebce a tu siluetu si s nikým nelze splést. Je to hrabě. Bohové, jak já ho nenávidím. Tisíckrát jsem se modlila za jeho smrt, ale zdá se, že bohové přáním mladých dívek, jako jsem já, nechtějí popřát sluchu.

Asi by se dalo říci, že je pohledný, ale bohatství a vliv přidávají na kráse všem mocným mužům. Je o pětadvacet let starší než já a srdce má černé jako uhel. Mě neoklame, vím, co je zač.

„Dobře, děti. Setkáme se zase příští týden, ano?“ zeptám se jich.

„Ano, slečno Soro,“ odpoví jednohlasně.

„Výborně,“ usměju se, přestože prsty, kterými poklepu Glie na rameno, mám studené jako led. „A teď už raději jděte.“

Když má hrabě špatnou náladu, je schopen pro nic za nic podříznout nevinnému dítěti hrdlo. Vím, že by ho žádný trest nestihl. Vím to, protože jsem kdysi něčeho podobného byla svědkem. Chci od něj děti dostat co nejdál. Naštěstí vyrostly na ulici. Okamžitě vycítily, že se blíží nebezpečí, a rychle se vytratí.

Dál se usmívám, zatímco kráčím přes liduprázdné pole k jeho hřebci. Je to válečný oř, a kdyby se mu zachtělo, může mě kdykoli napadnout. Stejně jako jeho jezdec. Když přistoupím blíž, můj úsměv se rozplyne.

Hnědé oči hraběte si mě měří jako vždy; jako bych byla obětina v cukrárně. Jako by zvažoval, jak se mě má zmocnit příště. Neovládá ho ovšem chtíč – chce mi ukázat, že má nade mnou moc. Koneckonců mu patří celá moje bytost, tělo i duše.

Sotva znatelně přikývnu na pozdrav. „Můj pane.“

„Sluší ti to, Soro.“ Usměje se na mě a znovu si mě přeměří, pro případ, že bych si toho napoprvé nevšimla. „Pořád ale nechápu, proč marníš čas s těmi špinavými spratky.“

Hledím na něj. Nepoložil mi otázku, takže nemusím odpovídat. A kvůli duchaplným rozmluvám si mě nevydržuje.

Hrabě si povzdechne a natáhne ke mně ruku v rukavici, v níž drží vizitku. Je na ní načmárané jméno. Dostala jsem další zakázku. Další člověk, kterého zabiju; další duše, kterou ukradnu.

Nemám na vybranou.

Zabíjením ve službách Jeho Milosti splácím dluh, který u něj mají mí rodiče. Všechno to zlato utratili za mou výchovu a výcvik – za výcvik, o který jsem se nikdy neprosila a který mi zanechal šrámy na těle, a především na duši. S každým životem, který vezmu, hradím svou pořizovací cenu a vysoký úrok, který začal nabíhat před dvanácti lety, kdy mě prodali.

Splácet jej ovšem musím, nebo mé mladší sestře Deisum provedou něco hrozného. Nikoho jiného už nemám. Je hraběcí „schovankou“, což je jen jiným označením pro rukojmí. Když mě prodali, vzal si ji jako záruku.

„Kdy?“ zeptám se.

„Dnes v noci, Soro,“ odpoví hrabě. Na snědé tváři má nemilosrdný výraz – když se přestane přetvařovat, vyplave na povrch jeho pravá, krutá povaha. „Jeho tělo by mělo za úsvitu už chladnout. Pokud vše provedeš správně, můžeš se zítra na jedno zvonění setkat se svou sestrou.“

Odjede a nechá mě na louce stát samotnou. Nevyřčená hrozba je jasná: pokud selžu, Deisum už nikdy neuvidím.

KAPITOLA ČTVRTÁ

ROJO

MĚSTO UMBRIE, JUSAN

Ve chvíli, kdy dorazím ke vchodu, už mě ta zasraná zima připravila o všechen cit v prstech. Najdou se muži – bláhoví, důvěřiví muži – kteří chodí s rukama v kapsách, to si já ovšem dovolit nemůžu. Nemůžu si dovolit obětovat zlomek sekundy, který bych strávil vytahováním rukou z kapes, když bude třeba vykrýt úder, jen proto, abych si ruce zahřál.

Nicméně konečně jsem doma. Za domov mi slouží dřevěná bouda, kterou táhne, a navíc je tak blízko k řece Sol, že ji lze cítit, ale nájem je jen jediný zlatý mun za dva měsíce, takže si nemám na co stěžovat.

Zkontroluji vnějšek domu, abych zjistil, jestli se dovnitř nikdo nevloupal.

Okna jsou zamčená. Okenice jsou na místě. Upokojím se a odemknu tři závory na dveřích, pak se o ně opřu a rozžehnu petrolejové lampy.

Uvnitř je skoro stejná zima jako venku. Když jdu ven, uhasím oheň v krbu – nemůžu si dovolit plýtvání. Dnes mě to ale trochu mrzí. Potřebuji si odpočinout u sálajícího ohniště.

Rozhrábnu uhlíky, proberu je k životu a nahřeju si nad nimi ruce. Trvá to několik minut, ale nakonec rozmrznu dost na to, abych začal se svým každodenním rituálem.

Bouda je skoro prázdná – mám stůl, dvě židle, křeslo u krbu, postel, a v rohu malou umývárnu. Vstanu z křesla, ujistím se, že závěsy jsou zatažené nadoraz, a odsunu postel stranou. Potom z podlahy vypáčím jedno uvolněné prkno. Pod ním se nachází skrýš, kterou jsem sám vyhloubil. A v ní leží můj nejcennější majetek – sáčky se zlatými mincemi mun.

Vytáhnu svůj váček ze záňadří. Je v něm patnáct zlatých mincí. Pět jsem dostal za dnešní fušku. Šest za včerejší, odměnu jsem si vybral dnes ráno. A čtyři ze sázky, kterou jsem vyhrál v zábavní čtvrti.

Patnáct zlatých by v Umbrii vydalo na velmi slušnou měsíční výplatu, ale já potřebuji daleko víc. Vždycky potřebuji víc.

Dívám se na sáčky ve skrýši. V každém je pět tisíc zlatých mun. Je jich tam deset. Trvalo mi deset let, než jsem je našetřil. Deset let vyhrožování, hazardu, lámání kostí, blízkých setkání se smrtí a krveprolévání. Té krve jsem prolil celé potoky. Když ale vidím, jak zlato plní mou malou skrýš, skoro se mi zdá, že to za to stálo. Naplní mě příjemný, hřejivý pocit. Jsem pyšný. Cítím se bezpečně. Za peníze se dá pořídit bezpečí. Pak si ale připomenu, že mám sotva polovinu sumy, kterou potřebuji.

Opatrně zdvihnu nejmenší sáček. Přidám do něj dnešní výplatu a přepočítám jeho obsah – nyní je v něm dvě stě pět mun. Chovám ho na prsou, jako by to bylo dítě, a doufám, že brzy nakyne do rozměrů svých starších sourozenců. Potom ho láskyplně položím vedle jeho bratříčků.

Když skončím s počítáním, uložím sáčky zpět a opláchnu se před spaním. Zdvihnu svůj prázdný váček, zítra ho budu muset znovu naplnit. Čeká na mě další křik o pomoc, další krev, další sázky. Pro peníze udělám cokoliv.

Teprve když si váček zasunu zpět do náprsní kapsy kazajky, nahmatám tu kartičku.

Vytáhnu ji ven. Je bílá se zlatou obrubou, a zdobným rukopisem na ní stojí:

Rojo,

čekám vás dnes večer U Černého střevíčku.

Mám pro vás práci.

Znovu a znovu kartičku převracím mezi prsty. Odkud se jen vzala? A kdy se mi ocitla v kapse? Rozhlížím se místností, přestože vím, že jsem sám. Nicméně došlo k nemožnému a někomu se podařilo mě zaskočit.

Tasil jsem svůj oblíbený nůž, čistě pro jistotu. Znovu obejdu boudu a zadívám se do zrcadla v umývárně. Za obvyklých okolností mám oči žlutohnědé, ale teď se zdají být skoro černé. Černé jako moje nakrátko zastřižené vlasy.

Musím se uklidnit a všechno zvážit. Dveře byly zamčené, s ničím se nehýbalo. Kartička se mi v kapse určitě neobjevila, když jsem počítal peníze. Museli mi ji podstrčit někde venku, buď na ulici, nebo v hospodě. Pak si vybavím tu červenou šmouhu U Řezníka a korbele, a ten podivný pocit. Nic se mi nezdálo. Někdo mi probral kapsy.

Nešel však po mém zlatě. Naopak, nic nesebral – nechal mi v nich něco navíc.

Znám jen jednu osobu, která bydlí U Černého střevíčku, musí to být ta dívka, která mě hledala. Mohl bych to považovat za shodu náhod, ale hlavní příčinou náhod je štěstí, a toho v Umbrii moc nenajdete. Přinejmenším pokud mohu mluvit z vlastní zkušenosti.

Nelíbí se mi to. Kurevsky moc se mi to nelíbí.

Přecházím po svém malém příbytku a muchlám kartičku v pěsti. Holé zdi jako by se kolem mě svíraly, a místo abych mrzl, mi je najednou až moc horko. Hoří mi tváře, potí se mi zátylek. Moje těžké boty dupají na ošoupaná prkna podlahy.

Jak to udělali, ksakru?

Nikoho si k tělu nepustím tak blízko, aby mi dokázal strčit ruku do kapsy. Pořád dávám pozor. Od chvíle, co mi rozsekli tvář ve dví, jsem vždy ve střehu. Tak jak se to mohlo někomu podařit? A co byli vlastně zač? Jestli za tím stojí ta dívka, kterou Jurij zmínil, je to ještě větší záhada, než jsem původně myslel.

Ne, že by na tom záleželo. Neměl bych tomu věnovat pozornost. Kartičku bych měl hodit rovnou do ohně, můj instinkt mi napovídá, že mi nepřinese nic než potíže.

Musím se ale dozvědět, jak se jim to podařilo. Měřím pět stop a deset palců, vážím dvě stě třicet liber[1] a je to celé roky, co mě naposledy někdo vážně ohrozil. Jestli je někdo schopen nechat mi v kapse vzkaz, bez problémů by mi zároveň zvládl zabořit nůž do břicha. Musím se dozvědět, jak to dokázali.

Znovu si navléknu kazajku a vyrazím ven.

KAPITOLA PÁTÁ

SORA

MĚSTO DRŽAVA, JUSAN

Když se nad tím zamyslím, na počátku mého neštěstí byla moje tvář.

Prohlížím si ji v zrcadle s pozlaceným rámem na dámských toaletách.

Mám rovný nos, srdčitý obličej, hladkou pleť a fialové oči. Hrabě je posedlý krásou a shromažďuje ve svém sídle mladé dívky, které vyrostou v opravdové krásky. Zohyzděná děvčata, jako je Gli, a neduživé dívky, jako je Deisum, ho nezajímají. Nikdo slabý by náš výcvik nepřežil. Sama jsem sotva vyvázla životem.

Ujistím se, že krvavě červenou rtěnku mám dokonale nanesenou, a hedvábným kapesníkem si otřu koutky rtů. Všechno v této vile je hedvábné nebo pozlacené. Příjemně to tu voní po hřebíčku a santalovém dřevu. Obvykle to jsou šlechticové, kdo má vlastní koupelny, prostému lidu musí stačit špinavé veřejné lázně a řeka. U mě je to ale jinak. Je však pravda, že mezi prosté lidi nepatřím. Oni jsou svobodní, my ne.

Když ke svým obětem cítím opovržení, je to pak snazší.

Ne, to si jen nalhávám. Jako obvykle.

Sevřu okraj mramorové desky umyvadla. Můj úděl mi nic neusnadní. Nicméně, buď zemře ten muž, nebo Deisum. Když si tento prostý fakt připomenu, není žádná možnost volby nebo milosrdenství. Musím svůj úkol dokončit.

Přehodím si přes své dlouhé, rovné vlasy třpytivý závoj. Zdá se mi pošetilé zakrývat si tvář, když je má večerní róba skoro průhledná, ale raději se snažím nepřemýšlet ani o ní, ani o ničem jiném. Měla bych o sobě přemýšlet jako o zbrani, o smrtící čepeli. Ocel kovaná za jediným účelem – ukončit životy jiných lidí. K tomu mě vycvičili, a jedině tak jsem schopná přežít noci, jako je tato.

Když si závoj přehazuji přes rameno, třesou se mi ruce. Zvláštní. Přestaly se mi třást už před lety, poté, co jsem zabila několik prvních cílů. Roztáhnu si před očima své prsty. Chvějí se tak, že z prstenů na mých rukou jsou lesklé šmouhy. Všechny samozřejmě patří hraběti; chce, abych je nosila na znamení štědrosti, kterou mě zahrnuje. Oba dobře víme, že kdybych zemřela, bez skrupulí mi je z rukou stáhne ještě než vychladnu, nicméně je pravda, že mi šperky napomáhají ke vzhledu luxusní společnice, za kterou se vydávám.

Vydechnu a zavřu oči. Když je opět otevřu, ruce se mi už netřesou, a jsem připravená vykonat, co bude třeba.

Odemknu dveře.

Čeká na mě, až vyjdu z koupelny, usazený na okraji postele jako hladový dravec na hřadu. Osvětlení je tlumené, dveře zamčené.

Maricelus Silla konečně přestal předstírat zájem o duchaplnou konverzaci a večeři.

Rozepnul si košili, hrudník a břicho má odhalené. Má rozvázané kalhoty; je jasné, k čemu se schyluje.

Odvrátím zrak. „Děkuji, že jste mě dnes večer pobavil, můj pane.“

„Pojď blíž, Milo,“ vyzve mě.

Tohle jméno používám často. Obvykle se vydávám za společnici, která se ve městě zastavila cestou do Tamneki. Maricelus věří, že na mě narazil náhodou, cestou ze šlechtického sněmu.

Váhavě přikývnu a krůček po krůčku se k němu blížím. V těch svých šatech se stejně nemůžu pohybovat o mnoho rychleji. Předpokládám, že přesně o to hraběti šlo – chce mi připomenout, že nemá smysl se pokoušet o útěk. Zlomek sekundy věnuji rychlé modlitbě za jeho smrt, čistě pro případ, že by se mě bohové tentokrát rozhodli vyslyšet.

Maricelus se usměje a chňapne po mně, hned, jak jsem na dosah ruky. Když mě ohmatává, snažím se neotřást odporem. Tvářím se, jako by mi jeho dotyky byly příjemné, jinou obranu nemám. V šatech, jako jsou tyto, nemohu schovat žádnou zbraň. Jsem slabší než on. A kdybych se pokusila křičet, nikdo mi na pomoc nepřijde. Před dveřmi stojí strážný, ale ten má chránit Maricela, ne mě. Musím si od tohoto šlechtice nechat všechno líbit, stejně jako celá řada dívek přede mnou.

Zvedne se mi žaludek, chce se mi zvracet. Ale dovolit si to nemůžu.

Obejme mě kolem odhaleného pasu a hodí mě na postel. Dopadnu přímo do drahých péřových podušek, přesně tam, kde mě chce mít. Zalapám po dechu. A pak si na mě vleze. Ochabnou mi všechny končetiny, začne mi v nich strachy mravenčit, stejně jako vždy v podobných chvílích. Pak mi přitiskne ústa na rty. Ochutnává mě, jako bych byla zralé ovoce, a přitom mi vyhrnuje lem šatů.

Nehybně ležím a nevzdoruji mu. Kdybych odporovala, jen se rozčílí a ublíží mi. Muži, jako je on, jsou zvyklí, že se jim celý svět podřizuje. A pokud se jim postavíte do cesty, prostě vás zničí.

Proto se mu nevzpouzím.

Nechám ho, aby mě líbal. Nevadí mu, že mu polibky neoplácím. Nikomu z nich to nikdy nevadilo. Stáhne si kalhoty a rejdí mi vlhkým jazykem v ústech. Vrní přitom blahem.

„Vybral jsem si tu nejsladší z květin,“ zamumlá. Pak vytřeští oči. Na tváři se mu rozhostí panika, když si náhle uvědomí, že i šlechtici jsou smrtelní.

Potom už ale z jeho úst vychází jen sípání, protože mu začne rychle otékat jazyk. Dusí se. Pokouší se křičet, když se mu jed ungu šíří tepnami. Moc dobře vím, jak mu je. Jako by miliony maličkých rukou svíraly jeden každý váš sval. Místo výkřiku jen zakňučí. V jeho očích vidím prosbu o pomoc, šeptem se dožaduje záchrany. Copak by ale měl slitování on se mnou, kdybych ho prosila? Nebo by nedbal na mé prosby a svou sladkou květinu přesto bez milosti utrhl?

Odvrátím od něj zrak. Pro mě už je mrtvý.

Svalí se na záda, lapá po dechu. Jed ungu působí mimořádně bolestivou smrt, která je navíc poměrně pomalá. Viděla jsem, jak na něj umírají dvě dívky. Nejdřív je ochromil, stejně jako jeho. Vybavím si ten pocit, když mě samotné vpravili do těla malou dávku jedu; ztratila jsem vládu nad končetinami, ovládl mě pocit beznaděje, připadala jsem si jako zajatec uvězněný ve vlastním umírajícím těle. Kdybych si mohla vybrat, zvolím jiný jed, ale přesně takhle to hrabě chtěl. Na zadní straně vizitky bylo napsáno jediné slovo, „ungu“.

Nakloním se k Sillovi a zašeptám mu do ucha jméno hraběte Soka, aby věděl, koho rozhněval. Aby věděl, proč umírá. Vnímám to jako svou poslední laskavost, aby mé oběti alespoň neumíraly v nejistotě.

Svíjí se a postel se pod jeho vahou otřásá, ale vstát nemůže. Končetiny mu tuhnou. Za chvíli nebude schopen pohybu, kromě mrkání. A pak přijde ta nejhorší bolest. Viděla jsem její záblesky v očích dívek, které na ungu zemřely. Byla to strašlivá bolest. Zatínaly zuby tak silně, až si vykloubily čelisti.

Zatímco Maricelovy pohyby ustávají, vstanu a upravím si šaty. Zabere asi jedno zvonění, než zemře. V tuto chvíli je však už příliš pozdě na podání protijedu. Přikryju ho dekou, zastelu ho do postele a zhasnu světlo.

Maricelus Silla zanedlouho zemře. Je osmnáctým člověkem, kterého jsem ve službách hraběti zabila. Zítra se uvidím s Deisum. Budeme se spolu bavit, budeme spolu vyšívat a bloumat zahradami, jako bychom obě nebyly zajatkyněmi. Jako bychom byly urozené dámy, které žijí v nádherné vile.

Zlehka za sebou zavřu dveře a stáhnu svůj plášť z háčku u dveří.

„Už jsme hotoví,“ řeknu.

Strážný přikývne, a zatímco si oblékám plášť a natahuji kapuci, nestydatě si mě prohlíží.

Vyjdu ven do klidné noci.

Jakmile dojdu na konec cesty, která vede k vile, roztrhnu lem svých příšerných šatů a doběhnu ke koni, kterého jsem si uvázala opodál. Maricela nejspíš nenajdou až do rána, ale nechci nic riskovat. Už jsem jednou podobnou chybu udělala, na místě jsem se zdržela příliš dlouho a trvalo mi pak několik zvonění, než jsem si zašila všechny rány a smyla ze sebe krev.

Z Državy vyjedu cvalem, na půl cestě vyměním koně. Na hřbetě čerstvého zvířete pak doklusám do Daru.

Jakmile se ocitnu za vysokými hradbami, pocítím určitou úlevu. Jsem doma, nebo přinejmenším pod ochranou hraběte. Žiju v malé chalupě v tiché zahradní čtvrti, která mu patří. Ulici lemují lilie a pivoňky, rostou i v truhlících na parapetech mých oken. Dveře chalupy mají světlou tyrkysovou barvu, zdi jsou nabílené vápnem.

Ustájím koně a vejdu do chalupy. Jen co za sebou zamknu, opřu se o dveře a oddechnu si. Zvládla jsem to. S pomocí bohů jsem přežila další noc.

Zapálím petrolejovou lampu, protože ještě několik zvonění bude tma. Můj mourovatý kocour Mourek se mi začne ometat kolem kotníků. Předkloním se a podrbám ho za ušima. Jeho hebká srst a tiché mňoukání mi připomenou, že jsem konečně doma. Mourek se nezajímá o to, co dělám v noci a kolik lidí jsem zabila. Jediné, co po mně požaduje, je pohlazení a tu a tam kousek makrely. Na oplátku mi dodává pocit bezpečí a poskytuje mi vítanou společnost. Dříve jsem bydlela spolu s dalšími devatenácti dívkami. Ze začátku. Potom začaly umírat, jedna po druhé, dokud jsme nezbyly jen tři. A když mi bylo osmnáct, přestěhovala jsem se sem.

Povzdechnu si, pověsím plášť na zeď, strhám ze sebe zničené šaty a závoj, a hodím je do krbu. Doutnající uhlíky se rozhoří a rychle je stráví.

Dopadnu na postel a jsem tak vyčerpaná, že si skoro nevšimnu vzkazu na polštáři.

%xxx

Až se vrátíš, zastav se za mnou.

%xxx

Vzteky zatnu pěsti a prokleju ho až do království pekelného. Co zase chce? Brzy bude svítat. Zvažuji, že vzkaz hodím do plamenů a budu tvrdit, že jsem si ho nevšimla, ale rychle podobné myšlenky zavrhnu. Hraběte se nevyplatí ignorovat.

Obleču se do prostých kalhot a hrubé haleny, kterou nemá rád, a rozjedu se k jeho rezidenci. Většina šlechticů si nemůže dovolit vlastní vilu uvnitř městských hradeb, ale hrabě je nejbohatším mužem v Daru. Na něj se žádná pravidla nevztahují.

Podkovy mého koně klapou na dlážděné cestě, která vede k vile. Hraběcí rezidence stojí na vrcholku nízkého kopce a tyčí se nad rozlehlým, přeplněným městem.

Touto cestou jezdím už tři roky, od chvíle, kdy jsem začala zabíjet v jeho službách. Sok se o umění traviček dozvěděl na svých cestách po světě a rozhodl se vychovat si své vlastní.

Založil místo, které nazval školou pro nechtěné dívky, a najal madam Isul jako ředitelku, nicméně hlavní slovo měl vždy hrabě. Ten hrabě, který kdykoli odkoupil nějakou dívku, pořídil zároveň s ní i další dítě jako záruku. Ten hrabě, který se nespokojeně mračil vždy, když nějaká dívka zahynula strašlivou smrtí, když nebyla schopná vydržet stále se zvyšující dávky jedu, a zmařila tak jeho investici. Ten hrabě, který jednou podřízl hrdlo dívce, která mu odporovala. Tentýž hrabě, který byl zodpovědný za smrt mého milence.

Madam Isul vždy jen stála opodál, s rukama křečovitě sevřenýma za zády, zatímco nás mučili a zabíjeli. Dříve jsem ji kvůli její netečnosti a nečinnosti nenáviděla. Ale čím starší jsem byla, tím lépe jsem chápala, že je, stejně jako já, jen dalším z jeho nástrojů.

Když na ni vzpomínám teď, uvědomuji si, že k nám byla laskavá, i když z toho neměla žádný zisk. Držela nás za ruce, když jsme se svíjely v agonii. Učila nás svědomitě, a z vlastního platu nám kupovala cukrátka, aby nám alespoň trochu zpříjemnila životy. Když bylo hezky, učily jsme se s ní venku na nádvoří.

Stejně jako se sama snažím být hodná a laskavá, kdykoli k tomu mám příležitost, chápu, že podobně se chovala i ona. Svět má sklony vás popadnout a zkusí z vás vyždímat všechnu lidskost a připravit vás i o to poslední, ale konečná volba, zda se poddat nebo mu vzdorovat, je vždy na vás.

Zavedu svého koně k obrovským mahagonovým dveřím vily z bílých kamenů. Po stranách dveří jsou dva výklenky, v nichž čekají stráže s nabitými kušemi. Ještě než stačím zazvonit, vyjde ven s lucernou v ruce Irad, stále ještě v pyžamu.

„Co se děje?“ osloví mě podrážděně. Šedé vlasy, které má obvykle dokonale učesané, mu trčí na všechny strany a košili od pyžama nemá pořádně zapnutou. Irad slouží hraběti jako majordomus a má pocit, že díky tomu je jeho postavení vyšší než moje, ačkoliv netuším, co ho k podobné domněnce přimělo. Zatímco jeho místo by hrabě mohl snadno obsadit třeba zítra, já jsem skoro nenahraditelná. Výcvik jsme přežily jen tři, a Hana pak zemřela hned první rok. Kromě mě v Jusanu zbyla už jen jediná další travička, Sunje.

„To mi spíš řekni ty. Povolali mě sem,“ odseknu, zatímco sesedám. Mávnu mu vzkazem před očima.

Přikývne, pošle k mému koni páže a zavede mě dovnitř.

Hrabě na mě čeká v pracovně. Sedí za obrovským stolem z tmavého dřeva a přes hedvábné pyžamo má župan. Drahé plynové lampy osvětlují místnost jako by bylo poledne a jako vždy to tady voní po eukalyptu a vydělané kůži. Navzdory pokročilé hodině vypadá svěže.

Postavím se před stůl a založím si ruce na prsou.

„Soro,“ osloví mě a vrátí se k práci. Vždy buď něco podepisuje, nebo pečlivě studuje nějaké knihy. Nepochybuji, že každá řádka představuje nějakého nebožáka, nad jehož životem má moc. Nic víc pro něj nepředstavujeme, jen záznamy v účetních knihách.

„Dobře víte, že jsem svou práci vykonala. Co víc ode mě potřebujete?“

„Odpustím ti tvou drzost, protože vím, že jsi unavená. Posaď se.“

Ukáže na židli, poslechnu ho a posadím se. Na čalouněné sedadlo dopadnu s hlubokým povzdechem.

„Můj pane?“ procedím přes zaťaté zuby.

Usměje se, pobavila jsem ho. Má hladké čelo bez vrásek a nos, který mu bohům žel ještě nikdo nezlomil. Složí prsty do stříšky; prsteny z onyxu, opálu a zlata se zalesknou ve světle lamp.

„Kolik zášti jen chováš ke svému chlebodárci. O tom, že se starám i o tvou sestru, nemluvě. Řekni, Soro. Chceš se vyvázat z mých služeb?“

V duchu si povzdechnu. Položil mi otázku, tak musím odpovědět, i kdyby byla nakrásně jen řečnická. Taková jsou pravidla. „Mou odpověď dobře znáte.“

Znovu se usměje.

„Mám pro tebe práci.“

Pozdvihnu obočí. Nevzpomínám si, kdy mě naposledy požádal o dvě vraždy v tak krátkém časovém rozestupu. O tom, že by mezi nimi byl pouhý jeden den, ani nemluvě. Obvykle to trvá přinejmenším měsíc, než mi sdělí další jméno.

„Další?“ zeptám se.

Přikývne.

Čekám, ale vizitku mi nepodá. Znepokojí mě to, mimoděk se otřesu. Jsem ráda, že pod mou halenou není vidět husí kůže.

„O koho jde?“

„O krále Čuna.“

Vyštěknu smíchy a zakloním hlavu. Ale výraz na tváři hraběte se nezmění. Tohle nemůže myslet vážně, ač nevím, co mu přijde na zradě vtipné.

Usměju se.

„Mám zabít krále Jusanu?“

„Ano.“

Opřu se a přehodím si nohu přes nohu. „Víte, že už jen za podobné řeči vám hrozí žalář, že?“

Na chvíli se zamyslím. Myslím na vojáky na hradbách Daru, kterým bych mohla povědět o spiknutí proti králi. Myslím na potěšení, které by mi přineslo, kdyby hraběte odvedli v železech, aby ho krutě mučili a nakonec popravili.

„To je pravda, nicméně v případě mé smrti či zmizení by váš dluh zdědil lord Sterling. Deisum právě bylo osmnáct a vyrostla do krásy. Jistě by se náramně vyjímala v jednom z jeho nevěstinců.“

Vstanu tak rychle, že překotím židli. „Jestli to řeknete ještě jednou, zítřka se nedožijete.“

Lord Sterling je bratrem hraběte a je to mimořádně odporný muž.

Probodávám Soka pohledem, opírám se přitom o desku jeho stolu. Svůj slib myslím naprosto vážně. Stejně jako svou dávnou přísahu, že než předstoupím před Boha pekel, uvidím, jak hrabě v bolestech umírá na otravu jedním z mých jedů.

Hrabě se na židli zakloní, žádný strach na něm nevidím. „Kdyby to jen trochu šlo, Soro, vzal bych si tě za ženu. Jsme si tak podobní!“

„Teď mě chcete připravit i o večeři?“ zeptám se. Vím, že se pohybuji na tenkém ledě, ale jednak jsem si u něj udělala oko zabitím Maricela, a navíc je jeho plán dočista šílený. „Musím odmítnout. Božského krále zabít nemohu, nevím, proč marníte čas, který mám vyhrazený odpočinku, podobnými spekulacemi.“

Hrabě zavrtí hlavou. „Není to žádný bůh. Je to jen muž jako každý jiný.“

Nevěřícně na něj zírám. Už jen toto prohlášení je holé kacířství. Celý Jusan věří, že král Čun je králem z boží vůle. Jeho dynastie vládne Jusanu už celé milénium – brzy se budou dokonce konat oslavy tisícího výročí. Navíc jsem si vědoma, že jsou muži, jimž ublížit nesmím. Na jednoho z nich se právě dívám.

„A jestli se někdo dokáže dostat k mužům opravdu blízko, jsi to ty,“ dodá hrabě se samolibým úšklebkem.

„Nechci se stát královražedkyní.“

„Pokud to uděláš, smažu celý tvůj dluh.“

Cože? Zamrkám, nejsem schopná slova. Srdce mi vynechá několik úderů, nevěřícně zavrtím hlavou. Řekl něco nemožného. Nejspíš jsem si něco vyložila špatně, nebo jsem se přeslechla – koneckonců je pravda, že na levé ucho nedoslýchám.

„Vymysli jak zavraždit krále, a ty i tvoje sestra budete volné. Váš dluh vymažu ze svých účetních knih. Budeš moci jít, kam chceš, a vzít Deisum s sebou.“

Znovu a znovu vrtím hlavou, srdce mi buší, až se kolébám jako opilá. Zvonění v levém uchu, které mě čas od času trápí, se nyní ozývá naplno. To přece... není možné. Stejně jako není možné zavraždit krále, není ani možné, aby mi hrabě nabízel svobodu. Ještě nikdy nic podobného nezmínil. Přestože ho ale nenávidím, je pravda, že drží slovo. Nikdy nevyřkne planou hrozbu a nesloží falešný slib.

Mluví vážně. Ale proč?

Kdyby mě propustil, v jeho službách zůstane jako jediná travička Sunje. Že by utratil milion zlatých mun za výcvik vražedkyň, aby mu zůstala jen jedna jediná? Z obchodního hlediska to nedává smysl, a hrabě je v první řadě obchodník.

Stojím jako opařená, pořád nedokážu uvěřit vlastním uším. Hrabě ze zásuvky v psacím stole vytáhne list papíru a ukáže mi dodatek ke smlouvám o našem dluhu; poté, co král zemře, bude můj i Deisumin dluh umořen a již si ho nebudeme muset odpracovávat ve službách hraběti. Obsahuje i pečeť notáře, který pochopitelně bral úmrtí krále jako určení lhůty platnosti a ne jako podmínku naplnění dohody. Veškeré dohody o nevolnictví jsou schvalovány a daněny královskými úřady.

Přejedu rukou po pečeti Jusanu – pod bříšky prstů cítím vystouplé šupiny na těle hada. „A co z toho budete mít vy?“

„Ale no tak, Soro. Jako bys nevěděla, že mi nesmíš pokládat žádné otázky ohledně mých cílů.“

Vstane a udeří mě tak rychle, že nestihnu uhnout. Zasáhne mě hřbetem ruky přímo do obličeje. Lehce zavrávorám a dopadnu na stůl, deska z tvrdého dřeva mi vyrazí dech. Štípá mě ve tváři a otéká mi oko, ale modřinu mít nebudu. Takhle hrabě jedná vždy – chladně a uvážlivě. Posadí se, jako by k ničemu nedošlo.

Narovnám se, sevřu okraj stolu a představuji si, že svírám jeho hrdlo. Kdybych měla delší nehty, nejspíš by po nich na dřevě zůstaly škrábance. Čekám, dokud se mi nerozptýlí mžitky před očima a z krevního řečiště se mi nevyplaví strach, a vydechnu. Pokud hraběte rozčílím, vybije si zlost na Deisum. Jsem si tím naprosto jistá.

Pohlédnu mu do očí. „Když při pokusu o královo zabití zemřu, co se stane s Deisum?“

Pokrčí rameny. „Počítají se výsledky, ne snaha. Pokud zemřeš ty i Čun, propustím ji. Pokud Čun přežije a ty zemřeš, potom Deisum nebude mít nikoho, kdo by splatil váš dluh. Bude si ho muset odpracovat na zádech. Nejspíš bude muset obsloužit celou řadu zákazníků.“

Na stole leží nůž na dopisy. Chvíli si ho měřím pohledem. Zvažuji, že ho bodnu do hrudi a přitisknu mu rty na ústa. Ještě jsem neměla čas si jedovatou rtěnku smýt, a pořád mám na rtech dost jedu, aby stačil na zabití dvou mužů. Sok by alespoň na chvíli pocítil zlomek bolesti, kterou prožívám, a možná by si i připadal stejně zrazeně jako já. Nicméně, Deisum je pod jeho ochranou v bezpečí, a dobře vím, jak se na nás obě třese lord Sterling. Vím, že všechny dívky ve svých službách zasvěcuje osobně. Na mě by pravděpodobně ruku nevztáhl, tělo mám skrznaskrz nasáklé jedem. Ovšem o to větší pozornost by věnoval Deisum. Něco podobného nesmím dopustit. A ani nedopustím.

„Nechť je vaše smrt pomalá a bolestivá,“ popřeju hraběti.

„Jdi si odpočinout. Deisum tě očekává po třetím zvonění.“

„Jak si přejete.“

Udělám pukrle a obrátím se ke dveřím.

„Vlastně jsem chtěl zmínit ještě jednu věc,“ dodá.

Zarazím se a ztuhnu. Jako by to nestačilo. Jistěže to nemůže být tak prosté.

„Do Tamneki tě doprovodí Taijang. Vyrazíte pozítří.“

Zakloním hlavu a obrátím zrak k táflovanému stropu, jako bych se modlila za smilování. Taijang je jeho syn. Jeho jediný dědic. Je stejně krutý jako hrabě, ale navíc neschopný, takže je nejspíš nejhorším člověkem v oblasti tří království. A jediným důvodem, proč říkám, že „nejspíš“, je fakt, že jsem ještě nebyla v Chitanu ani na souostroví Wei.

„Nebylo by snazší mě rovnou zabít?“

„Asi ano, nicméně je pravda, že jsi mým nejcennějším vlastnictvím. Taijang s sebou ponese vaše smlouvy, a pokud uspěješ, spálí je. Pak se vrátí do Daru a propustí tvou sestru.“ Když mi odpovídá, zní to skoro pobaveně.

Jinými slovy – mohla bych jeho syna zavraždit a spálit svou smlouvu sama, ale Deisum by na to krutě doplatila. Nesměla bych si připouštět, že ji každý den budou znásilňovat v nevěstinci. Nesměla bych si na ni ani jednou vzpomenout. Hrabě dobře ví, že bych raději zemřela, než abych něco podobného dovolila. Vždy mě postaví do situace, kde můžu něco získat, ale zároveň vše ztratit.

„Musíš uspět, Soro. Prospěch z tvé mise bude mít celý Jusan, a zvláště ty a tvá sestra.“

Aby dal najevo, že je náš rozhovor u konce, vykráčí ven z pracovny a nechá mě o samotě přemýšlet, jak se v jeho účetních knihách mohou životy dvou chudých dívek rovnat smrti božského krále.

KAPITOLA ŠESTÁ

JUEN

MĚSTO ÚTTON, ÚHOR

„Vaše královská Výsosti,“ pozdraví mě Mikail a okázale se mi ukloní, přestože oba právě stojíme v páchnoucích stájích. Puch hnoje mi podlamuje kolena skoro stejnou měrou jako překvapení, že se s ním znovu setkávám.

Vypadá úplně stejně jako před třemi lety – je vysoký, svalnatý a ve tvářích má hluboké dolíčky. Má na sobě kožené jezdecké kalhoty a modrou košili, která je na Úhor až příliš krásná, a u boku mu visí drahý, otrávený meč. Mikail tu působí asi stejně nepatřičně jako vodopád uprostřed pouště, nicméně stále přitahuje méně podezřívavých pohledů než já, protože se zapadnout ani v nejmenším nesnaží. Nikdy se o to nesnaží.

Je hladce oholen jako vždy, rty má plné a jeho pleť má krásný, sytě tmavohnědý odstín. Kaštanově hnědé vlasy má zastřižené právě na takovou délku, aby nepůsobil jako voják. Zvlněné kadeře vyvolávají dojem nedbalé elegance. Nic z toho se nezměnilo.

Působí ale drsněji než dříve. V tyrkysových očích se mu nebezpečně blýská. Tváře má trochu propadlé a bradu výraznější. Vypadá nebezpečněji, než jakého si ho pamatuji, a i když bych rád řekl, že mě to odpuzuje, lhal bych. Naprázdno polknu a přiznám sám sobě, že mě přitahuje víc než dřív.

„Máš zpoždění,“ dodá a protočí červenou obálku mezi prsty. „Myslel jsem, že ti budu muset nechat další vzkaz.“ Zastrčí obálku do kapsy.

Stojím ve stínu šest stop od něj. Jako by mě snad vzdálenost mezi námi mohla spasit.

„Věděl jsem, že za mnou bratr pošle vraha,“ odpovím. „Těší mě, že poslal toho nejlepšího.“

Poslal muže, který by mi bez mrknutí oka dokázal vyrvat srdce. Kruté a efektní zároveň – to je přesně Čunův styl.

Mikail na mě pohoršeně mlaskne. „No tak, Juene. Sám dobře víš, že mi černá nesluší.“

Vesele se na mě ušklíbne. Vzpomenu si na jeho rošťácký úsměv. Právě ten, kterým mě poprvé počastoval, když jsme byli ještě mladí, patřil nám celý svět a cvičili jsme se v boji. Ten, který mi věnoval, když se naše ruce náhodou dotkly při koncertě v královských sadech. Ten, kterým mě obdařil, když se vedle mě svalil na polštář, unavený a šťastný stejně jako já. Tentýž úsměv, který mu probleskl tváří chvíli předtím, než mě můj bratr odsoudil k smrti.

„Tak do toho,“ vzdám se.

Rozhlédnu se kolem po plížících se vojácích, ale Mikail je sám. Na chvíli mě to překvapí, ale pak si uvědomím, že žádné posily nepotřebuje. V Jusanu není schopnějšího zabijáka – a v Chitanu pravděpodobně také ne. Není však jen pouhý zabiják. Stal se šéfem všech špionů v královských službách.

Napadne mě, jak mě asi zabije, jakou zbraň použije, a zda mi prokáže laskavost a udělá to rychle a bezbolestně. Ale zatím se nemá k činu, jen na mě zírá a na smyslných rtech mu hraje pobavený úsměv.

„Věděl jsem, že přežiješ,“ řekne. „Máš daleko tužší kořínek, než by si kdokoliv, tebe nevyjímaje, myslel. A ten plnovous ti sluší.“

Pořád se usmívá, jako by vedl nenucený rozhovor, přestože se právě nachází v divokém Úhoru, zemi nikoho, a rozmlouvá s mužem jdoucím na smrt. Bez ohledu na všechno, co se mezi námi odehrálo, k němu stále něco cítím. I když je jedním z důvodů, proč jsem skončil pohřbený zaživa uprostřed pouště, pořád mě to k němu táhne. Vím ale, že takhle na mě Mikail prostě působí. Stejný efekt má na všechny lidi, po celém světě. Velení špehům ve službách koruny koneckonců vyžaduje opravdu hodně zabíjení.

„To jsi vážil takovou dálku, jen abys mi složil poklonu?“ zeptám se zaskočeně. Celých šest zvonění mě jeho vzkaz trýznil. Srdce mi buší ostošest a je dost dobře možné, že se ztrapním a přímo uprostřed téhle zasviněné stáje omdlím. Proč mě ještě mučí? Možná mu Čun přikázal, ať moje utrpení co nejvíc protáhne.

„Asi by bylo pošetilé čekat, že tu někde bude slušná čajovna, že?“ zeptá se Mikail a rozhlédne se.

„Co bys řekl?“ Založím si ruce na prsou, ze všech pórů mi prýští pot a beznaděj.

„Zdá se, že jsi pořád stejně jízlivý jako předtím, než jsi opustil palác,“ poznamená.

„Když říkáš ,opustil‘, myslíš tím chvíli, kdy mě odsoudili k smrti?“

Pokrčí rameny. „I tak se to dá říct.“

Zhluboka se nadechnu. Jsme sice ve stínu, ale na podobný rozhovor je tu i tak příliš horko. Přestože by nejspíš působil divně úplně všude. Mnohokrát jsem snil, že se s Mikailem ještě setkám, ale nečekal jsem, že naše setkání proběhne takto. Představoval jsem si, že se k sobě rozběhneme, vášnivě se políbíme, pevně obejmeme a po tvářích mu budou téct slzy radosti, že jsem stále naživu. Místo toho stojíme ve špinavé stáji, chodíme kolem horké kaše a s největší pravděpodobností mě brzy pobodá.

„Mohli bychom se přesunout do tvého pokoje v hostinci,“ navrhne. Zvednu obočí. Buď si se mnou chce promluvit v soukromí, nebo mě chce zavraždit někde v ústraní. Nejsem si jistý, co má v úmyslu, a, upřímně, může mu jít o obojí. Když však zvážím pro a proti, dojdu k názoru, že je lepší zemřít v hostinci než v zatuchlé, zanedbané stáji. Proto souhlasně přikývnu.

Vracíme se do hostince, jde kousek za mnou. Najednou se mi zdá, že tržiště v Úttonu vypadá úplně jinak než před chvílí. Vůně jsou výraznější, barvy jasnější. Vzduch je horký, ale čistý, a klábosení místních lidí zní jako příjemná hudba. Vím ale, že mě jen klamou smysly, protože cítím, že se blíží má poslední chvíle. Přesně tak jsem se cítil i tehdy, když mě vykázali z paláce Čchali.

S každým dalším krokem se snažím posbírat odvahu. Ohlédnu se. Jsem si jistý, že se mi každou chvíli do zad zaboří otrávená čepel, přestože vím, že to není Mikailův styl. Ne, že by měl morální výhrady proti zabíjení ze zálohy, ale v rámci možností se snaží vyhýbat vraždění na veřejnosti.

A obvykle si vytvoří celou řadu možností.

Dorazíme k hostinci, a když vejdu dovnitř, na chvíli se zarazím. Nohy mě odmítnou nést dál, vládu nad nimi převezme moje zarputilá touha po životě. Přemýšlím, jak uniknout svému osudu. V přízemí je malá hala – stojí tu několik olezlých pohovek, rozmístěných kolem krbu, který přes den slouží spíš na okrasu a za chladných pouštních nocí je naopak životně důležitý.

Na rozhovor bychom tu měli soukromí až dost, a navíc by někdo mohl zakročit, kdyby se zdálo, že se mě Mikail chystá podříznout.

„Jaký že to je pokoj?“ zeptá se mě. Odpověď samozřejmě zná, dnes ráno mi na prahu nechal zprávu. Naznačuje mi, že hala mu nevyhovuje.

Zvláštní ovšem je, že jsem rukopis na kartičce nerozpoznal. A Mikailův škrabopis poznám moc dobře. Kdysi jsem dlouhé hodiny čekával u okna na posly, kteří mi nosili jeho zašifrované zprávy. Tiskl jsem si je k srdci, protože jsem si na prsa nemohl tisknout jej; v jednom kuse cestoval po venkově, Chitanu nebo Wei, a špehoval nepřátele mého bratra. Špionem byl už od šestnácti let, což je sice protizákonné, ale pravda je, že na špionáži je protizákonné v podstatě všechno.

Vzkaz byl ale napsaný malými, hustě směstnanými písmeny. Napsal ho někdo jiný, ale kdo to mohl být? A proč?

Mikail trpělivě vyčkává, a tak se nakonec váhavě vydám po vrzajících schodech nahoru do svého pokoje. Nohy mám těžké jako konve, nechce se jim absolvovat cestu na popravu. Pokusím se uklidnit vědomím, že kdyby mě chtěl zabít, už to mohl udělat. Musí ode mě chtít ještě něco dalšího, když tedy nepočítám odměnu, vypsanou na mou hlavu. Nevím, o co se může jednat, ale pochybuji, že dojde na milenecké škádlení, po kterém jsem tolik toužil.

Jediné, co mě nutí jít dál, je chorobná zvědavost. A částečně také touha zemřít v soukromí.

Dorazíme k mému rohovému pokoji; odemknu petlici na dveřích.

Stojí až příliš blízko, ježí se mi z něj chloupky na šíji. Nemohu se rozhodnout, zda chci, aby se vzdálil, nebo přistoupil ještě blíž.

„Nezapomeň na past nad dveřmi,“ poznamená.

Pohlédnu na něj úkosem, i když bych neměl. To Mikail mě naučil všechny podobné triky. Všechny znalosti, které mě několik posledních let udržovaly naživu, pocházejí od něj. Jako princ jsem uměl líčit pasti jen na zvěř, kterou jsem lovil.

Napřáhnu ruku a odsunu pojistku. Kdybych to neudělal, přímo do tváře by se nám zhoupl palcát, jakmile bychom vešli dovnitř.

Mikail mě následuje do mého malého pokoje, vzpomínám na chvíle, kdy jsme naposledy byli spolu. Na poslední, hořkosladký den, který jsem strávil v paláci. Smáli jsme se spolu, popíjeli sladké víno v mé ložnici, vybrané pochoutky jsme odhazovali poté, co jsme si z nich jen jednou ukousli, a nakonec jsme se ukryli v mém hedvábném povlečení, dokud nebylo skrznaskrz propocené a dokud jsme nebyli oba zcela vyčerpaní.

Ráno si pro mě přišli královští vojáci a předvedli mě před trůn.

Potom už si vybavuji jen rozčilené přecházení po cele v Poklidném žaláři, vězení pod Poklidným jezerem, kde jsem čekal, že mě přijde Mikail vysvobodit, nebo se se mnou alespoň rozloučit. Ale nepřišel. Potom mě několik dvoutýdnů odváželi v kleci jako zvíře, než jsme dojeli do Úhoru. Napočítal jsem přinejmenším tři dvoutýdny.

Když mě pustili z klece, stráže už pro mě měly vykopanou jámu.

Mikail za námi zavře a zamkne dveře, a znovu se ocitneme až příliš blízko. Cítím, jak mu z hrudi sálá teplo. Chřípí mi plní jeho parfém. Zmítá mnou tři roky potlačovaná touha. Chci ho popadnout a přitáhnout si ho k sobě, už jen proto, abych se přesvědčil, že se mi to nezdá. Jeho nepřítomnost mě doháněla k šílenství, možná jsem mu konečně propadl. Ve snech jsem cítil jeho lehký, ač silný stisk na svých stehnech. Ale nakonec o krok ustoupím – protože tady nemá co dělat. Z hloubi duše nenávidím své tělo za to, že po něm stále lační.

„Ty jsi do Úhoru cestoval jen proto, aby ses se mnou znovu setkal?“ zeptám se.

Pomalu se mu na tváři rozhostí úsměv. Usadí se v čalouněném křesle. Dvě židle a stolek k němu ani k sobě navzájem neladí. Přesto si přehodí nohu přes nohu a počíná si tak sebejistě, jako by byl ve Dvoraně špehů. „Čekal jsem na vhodnou příležitost.“

Něco v jeho sdělení upoutá mou pozornost. Skoro se mi zvedne žaludek. „Jak dlouho víš, že jsem přežil?“

„Asi tři roky.“ Prohodí to jen tak mezi řečí, jako by právě nerozbil na padrť mé přesvědčení, že jsem v bezpečí, jako by si nevšiml, že se mi pod nohama zhoupla podlaha.

Jako bych nic neřekl. Nenávidím ho.

Nadechne se.