Spirály II

Jaroslav Baron Panexin

1.

Kdyby se Nic nestalo,

spal by Bůh

a já bych nemohl Ti říct,

že chci To,

co chceš i Ty.

2.

Každé ráno se z hlubiny zrodím

kdesi mezi

malým peklem,

malým rájem.

Vyvstávám z chaosu a nehybnosti

k jasnému vědomí nejasné myšlenky:

Nejsem si jistý,

je-li to můj vlastní zájem,

vždy znovu poskládat své kosti

a oživovat domněnky.

3.

Duhovky králů panují světlem,

příští úder blesku nikdy neskončí

a hromobití setřese z nás kůže

napnuté na bubnech srdcí

vymlácených, vymačkaných, dutých.

Kletba zmizelých je nepatrná,

v úzkém pruhu rosy pijí smyslů zbavení,

strůjci souhvězdí

a tvůrci těl na jedno použití.

Svůdci těl na jedno požití pijí smyslu zbavení

a nikdo si neví rady s tím,

proč jedna ruka končí tam,

kde druhá nezačíná.

Mezera zera se rozpíná úderem stesku.

4.

Vydal jsem se hledat Slunce.

Protože mi byla zima.

Vždy jsem skončil pouze v polovině.

Vím, že by tam někde ve tmě

na mne mohla čekat vina.

Vydal jsem se hledat Slunce.

Protože je zima.

5.

Za nejbližším rohem

celé dny a noci stále čekám.

Nepřicházíš náhodou?

Prst skrze mé skráně,

pochmurná exotická rostlina,

rozuzlená žláza hmoty,

svatojánská pochodeň v mém břiše,

anatomie větru,

svědectví bez průkazné hodnoty,

čelní střet a most, jak má být.

Když básník-patolog se modlí,

spíná k sobě slova

jak dvě prázdné ruce

zauzlené nadějí.

6.

Neopatrně se zevnitř dotýkám

skořápek tajuplných vesmírů.

Neurvalým způsobem

připravím tě o rozum

a pustím žilou všechna slova,

která padnou mimo řádky

zahrnuté přízní.

Budeš plavat noční vodou

a má játra zavřeš do láhve

se stále nedopsanou písní.

7.

Někdo přišel, usadil se v nohách postele a šeptal nám neznámou řečí.

Byla polojasná noc a pokaždé, když vyšel Měsíc,

utichl v posvátné úctě, zakryl si tvář a ani nedýchal.

Když odcházel, byl dvakrát větší, než když přišel.

Vešel zavřenými dveřmi, ale při odchodu do nich vrazil, vysadil je z pantů a odnesl pryč.

Propletli jsme prsty, paže a leželi klidně dál.

Leželi jsme klidně v otevřeném bytě.

8.

Svými těly se dotýkáme jiných myšlenek.

Jsi z nich ta nejpřítulnější.

Cizí i má.

Pomyslná.

(Nesmyslná?)

Nejsmyslnější.

9.

Ruce ve tmě hledající ruce a na obličeji prach.

Potemník se zrodil z bílé mouky,

Fénix z popela

a motýl z introverta na větvi.

Nemá ústa a myslí jen na to jedno.

Jen pro to má křídla.

Spojí se s Osudem a umírá.

10.

V noci prolézám mezi kořeny stromů

a vdechuji hlínu povrchem těla.

Odlévám proroctví z olova ve spodních vodách

a jako tasemnice v břiše matky

beru vše, co mi jen dáš,

abys mne uctila nezištnou láskou.

Jsem úzké hrdlo bezedné nádoby,

jsem kal, který se neusadí.

Jako náhlý poryv větru

odnáším v zubech chomáče tvých vlasů

a tvé vytržené srdce zavíjím do alobalu,

abych měl co k zakousnutí při své cestě zpátky dolů.

11.

Moudré sovy

hledají

ponuré a opuštěné

domy.

Tiše letí

skrze bezvědomí.

12.

Bůhví, čeho se dočkám,

když čekám,

abych nabídl, co nemám.

čekají na drobné

13.

K potokům

Mrtvý jezdec na dřevěném koni

Některé paprsky se křížily

Tvorové nevšední,

Nejryzejší slova často vytékají

Můj vždy duchaplný přítel,

HOŘÍCÍ POUTNÍCI

Ozvěna se vrátila až po mé smrti.

Zapomínám,

Daleko je voda chladná

Hlavolamy bloudí slovem, kostry vypínají se až do závratí, bez oka je hůl a slepá je jáma, kterou kope ten, kdo žízní a nesmí si o to říct.

Sotva projdeš životem

Rubínový čas odkvétá neznámým listem,

Stvoření, podobná dešťovým kapkám v tmavých vlasech kouzelnice z dávnověku mořské soli,

Kolem a kolem,

Na dlaních nesl několik hořících vteřin

Jak zavírali nebe,

Když rozpouštíš se pod jazykem, přichází opojení.

Prameny vlasů stékají po polštářích do temného moře tvé duše.

Mezi námi jsme já a ty.

Sejmeš-li otisky v prostoru zhasnutých světel,

Strychninový háj je daleko a cesta je suchá, popraskaná jak rty v zimě, před zimou a po ní.

Není to vidět, ale je to tak.

Očekávám návrat,

Až dnes večer přijdu domů,

Pršelo mi i do kapes se zaťatými pěstmi a vítr už mi s vlasy ani nehnul, promočené tiskly se mi k chladné hlavě, v níž panovala druhá bouře.

CHAOS

NIHIL

Neonová krev se táhla jako dlouhá stopa nocí, která mohla skončit taky jinak, možná mnohem dříve,

Na hlavu padlý anděl sbírá zkamenělé otisky svých křídel.

Brzy budeš nacházet důkazy, že nejsi.

Budu mimo dosah, ale určitě se vrátím v čas.

Prozatím to vyřeším hlubokým bezvědomím.

V jakékoliv době jsi to našel, nebudeš mít klid.

Po páteři slabých

Půl nebe s jahodovou šťávou,

Přišlo to z pod kamenů,

Nenápadně ukazuje,

Existuje ze-mě

Jsem zmatený a osamělý jako miliardy ostatních.

Posmrtné životy osamělých dvojčat

V chodbách plných liknavosti

Stojím na špičce tvého deštníku.

Místo, na kterém budu spát zítra,

I papírový drak,

Polární liška sedí na ledovci a jako mnich tam v tiché meditaci popírá svou existenci.

Sotva jsem se narodil, už jsem si stýskal po těch starých dobrých časech.

O budoucnost už nemám strach, neboť jsem ten jediný žijící úspěšný sebevrah.

Ten den byl možná věčný, ač jen jednou vysvěcen a zatracen byl navždy.

Dny se zkracují jak šlachy

Svět za zdí polyká vrabce a vrací se k jednoduchosti kola.

V temné komoře

Procházím se a tam, kde jsem už jednou byl,

Zastavil jsem se tu na pár slov a sedím ani nedutám. Poslouchám a nerozumím.

Zmizel zase jeden list a číst je stále těžší.

Muž, který přežil své slunce,

Ležím ve stojatých vodách,

Jsi v nížinách sníh, když na horách je žár a oheň

Kostlivec ze skříně

Večer se vrátila ze zahrady

Perlorodka,

Démoni diskutují

Otevřel jsem dvířka od lednice

Své sítě plním průzračnou vodou

V mlhách nad vodami osvícené ryby vstupují do vyšších sfér.

Hadrová panenka se topí v polévce z kostí.

Trosečníci z lodí katedrál se plaví na rozbitých křížích k ostrovům pohanských bohů.

Beztvaré oblaky v míse z lesklého kovu nemohly věštit nic nového.

Uši neslyšícím hadům

Obřad němých dětí budil dávné podezření.

Pocit, že jsi sám,

Pletivo prstů neudrží hráz, když prší příliš zhluboka

Otevřel jsem ústa a vítr mě rozezněl jak prázdnou láhev.

V krku mne dusí zapuštěné kořeny nevyřčených slov.

Pravěké stromy vyrůstají z parafínu svící a vítr přítel smrti dech je stvořitel.

Poslední slova polknul jako hořký jed, aby ho nedostala kosou.

V nadcházejících hodinách se pokusím pronikat dlouhými jehlami do spánků.

Spánek tě léčí mocí smrti,

Duch deště mlčí,

Nemusí se nic dít,

Zbytky ze stolů padají z oblaků a v květináčích ožívají pokojové zdechliny.

Dopsané spisy mají mramorové desky.

Když odcházel otevřeným oknem, na parapetu zakopl o paralelní svět.

Ježíš na své křižovatce života vzal svůj osud do svých rukou.

Božská komedie končí, komediant zastavil kolotoč a děti odlétají na labutích.

Bůh se topí ve svých myšlenkách