Pavlíkův nejkrásnější vánoční dárek

Petr Soukup

Úvod

Každý z nás může někdy prožívat nepříjemné životní situace, se kterými si neví rady. Často ani netušíme, jaké možnosti máme k jejich řešení k dispozici.

Stejně jako malý Pavel, který se ve svém trápení s rodiči cítil bezradný a bezmocný. Však jen do té doby, než přijel ke své babičce na prázdniny.

●

Pavlík bydlel ve městě

s tatínkem a s maminkou

v jednom starším domečku

se zahrádkou malinkou.

Jeho starší sourozenec,

brácha, co ho provokoval,

se svou milou před časem se

z jejich domu odstěhoval.

Na světě byl Pavel rád,

ze všeho se radoval,

s velkým zájmem všechno dění

kolem sebe sledoval.

Jeho taťka byl už léta

v nemocnici lékařem,

jeho přáním vždycky bylo

stát se jednou primářem.

Také mamka Pavlíkova,

věnuje se medicíně,

jako sestra na středisku,

chová děti na svém klíně.

Rodičové byli fajn,

i když měli hodně práce,

přes týden i o víkendech

vždy zbyl čas i na legrace.

●

Po nádherných Vánocích

leden svoje zuby cení,

Pavlík náhle pozoruje,

že se doma něco mění.

Co se stalo tatínkovi,

méně se teď směje,

i maminka posmutněla,

co se to tu děje?

Ani po pár týdnech

nemění se nálada,

Pavlíkova rodina

stále radost postrádá.

Jednou večer před spaním

za Pavlíkem do pelíšku

maminka si přišla sednout,

přinesla mu novou knížku.

„Tatínek má teď moc práce,

jeho čas je drahocenný,

proto má teď více služeb

a je z toho unavený.

Z jara ho pak čeká pobyt

na půl roku za mořem,

aby se tam zdokonalil

aby byl tím primářem.”

„To bude pryč přes prázdniny?

Proč to vlastně dělá?

Povídali jste si o tom?

Tys to taky chtěla?”

„Říkal, že to pro nás dělá,

abychom se lépe měli,

jednou mu prý poděkujem,

co prý bychom ještě chtěli.”

„Nemáme se přece špatně,

nechci, aby někam jel,

aby s námi byl zas doma,

jenom tohle moc bych chtěl.”

Ví však jenom maminka,

co má teď svou hlavu v klíně,

že na cestu tatínka

doprovází kolegyně.

No tak dobře, řek si Pavlík,

souhlasně svou hlavou kýv,

až se taťka zase vrátí,

bude všechno jako dřív.

Když jim potom bude líp,

proč se mamce přitížilo

vždy, když spolu sami byli,

to mu stále divné bylo.

Ještě před svou cestou dlouhou

přišel taťka s novinkou,

že se na čas odstěhuje

od Pavlíka s maminkou.

Přestával teď rozumět

Pavlík celé věci,

dospělí jsou podivní,

nejsem blbej přeci.

Tatínek chce prací svojí

zachránit od nesnází

rodinu svou milovanou,

od které teď odchází?

„Víš, Pavlíku, miluji tě,

ve všem ti vždy pomůžu,

s maminkou si nerozumím,

zůstat tady nemůžu.

Až se vrátím ze zámoří,

tak se zase uvidíme,

se svou novou kamarádkou

pokojík ti připravíme.”

Pavlíkovi hlavou letí,

jak se tohle může stát,

proč teď taťka od něj prchá,

když ho teda má tak rád?

„Ty jsi ještě hodně malý,

málo toho zatím víš,

deset let, to není mnoho,

časem všechno pochopíš.

Život není jednoduchý,

nástrahy nám klade skryté,

snad až budeš dospělejší,

poznáš, co je důležité.”

Když tatínek odešel,

neveselo bylo,

vždy, když Pavlík vzpomínal,

plakat se mu chtělo.

Stejně tak i maminka,

která dřív jak svíčka

rozzářila celý dům,

má teď mokrá víčka.

Pavlíka jen zklidnit chtěla:

„Pochopit to můžeš stěží,

až o trochu budeš větší

vysvětlím ti oč tu běží.“

Hučí v hlavě Pavlíkovi,

má ji teď jak včelí úl,

připadá si opuštěný

jako starý v plotě kůl.

Co mají furt s tím mým věkem?

Sám sebe se stále ptá,

děti budou asi hloupé,

tak se mi to aspoň zdá.

Vypadá to, že ti velcí

myslí jenom na práci,

že se radost a legrace

s léty nějak vytrácí.

Asi to tak zřejmě bude,

není třeba dál se ptát,

říkali to přece naši,

proč by mi jen chtěli lhát?

Není lepší zůstat klukem,

když nám radost časem zhyne?

Starý dobrý dětství, řek si,

které ve hrách stále plyne!

●

Blížilo se léto horké,

čert už s dětmi trochu šil,

Pavlík se však nijak zvlášť

na prázdniny netěšil.

Učitelé, kamarádi

ptali se ho, co s ním je,

jestli se mu něco stalo,

že už se tak nesměje.

Když pak zjistil Honza Hájek

jaké trable Pavlík má,

řekl tenhle kámoš z třídy,

že to taky trochu zná.

„Naši jsou už rozvedení,

jejich vztah je formální,

dva roky už nejsou spolu,

dneska je to normální.

Kam se chystáš na prázdniny?”

Honza se dál vyptává,

Pavel ani vlastně neví,

odpověď si schovává.

Za maminkou tatínkovo,

to už byla tradice,

na prázdniny vždycky jezdil,

ne však na dva měsíce.

Přibližně tak na tři týdny,

což si celkem velmi chválil,

a ten zbytek léta vždycky

s rodičemi spolu trávil.

Letos letní prázdniny

začínaly středou,

Pavlík spolu s maminkou

za babičkou jedou.

Po příjezdu ihned krátce

celkem dlouho v maštali

maminka a babička si

spolu něco špitaly.

Když si ty dvě všechno řekly

maminka zas smutná byla,

než do auta nastoupila

s Pavlíkem se rozloučila.

Pavlíkova babička

velmi moudrá žena byla,

říkávala: „V časech těžkých

všechno jde, když vůle zbyla.”

I když žila na venkově,

zůstávala stále dámou,

věděla, že neprospívá,

když se věci silou lámou.

Jednala vždy velmi jemně,

oč tu běží tuší,

hlavně, když jde o tu dětskou

zranitelnou duši.

Pavlíka zná veselého,

nešťastné je, když se spěchá,

k jeho dobru rozhodla se,

že ho zkrátka být jen nechá.

První dny se Pavlík nudil,

bloumat se mu jenom chtělo,

někomu se mohlo zdát, že

bez duše je jeho tělo.

Zbytek času volného

trávil v domě spaním,

anebo ho utrácel

na tabletu hraním.

Jednoho dne za plotem

něčí hlava vykukuje,

to teď Ondra ze statku

na Pavlíka pokřikuje.

Chce, aby šel Pavel ven,

že prý něco podniknou,

že prozkoumaj okolí

a tím nudě uniknou.

Pavlík na to, že dnes ne,