Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Copyright © Regina Andrásová, 2025

Cover © Barbora Lendrová, 2025

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2025

https://x.com/knihydobrovsky/

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

instagram.com/nasenakladatelstvi

ISBN 978-80-277-5714-5 (ePub)

ISBN 978-80-277-5715-2 (mobi)

B

Tento příběh se odehrává ve fiktivním Arvédském království. Je to příjemné místo adoufám, že se vám tam bude líbit. Rozkládá se někde poblíž Francie, na dohled Německa aco by dohodil zVelké Británie. Arvédské království (Arvédie) se skládá ze dvou států– Arvédie aMizzani. Původně dva samostatné státy se sloučily vosmnáctém století, kdy na Mizzani došlo kúpadku atradiční vládci– Páni na Mizzani– nedokázali odolat větší avýbojnější Arvédii. Mizzani si uchovalo svébytnou kulturu ijazyk, třebaže většina jejích obyvatel dnes již běžně mluví arvédsky. Podle pověsti poslední vládnoucí Pán na Mizzani proklel královskou rodinu Desmondů, jejichž dynastie Arvédii vládla od dvanáctého století. Rodinu během let zasáhly mnohé tragédie. Jeden zkorunních princů padl ve druhé světové válce, rodiče předposledního krále Michaela II. zahynuli při pádu vrtulníku. Král Michael II. tak byl korunován vpouhých sedmi letech. Sňatkem sdcerou tehdejšího Pána na Mizzani se mu údajně podařilo kletbu zlomit. Jejich svazek byl velmi harmonický ave dvou následujících generacích se rodina značně rozrostla. Vdobě, vkteré se náš příběh odehrává, sedí na trůně syn Michaela II., Michael III.

B

Koncem října se přihnaly mraky akrajinu nakrátko zakryla řídká sněhová deka. Dětem však radost zní nevydržela dlouho, déšť ji brzy roztrhal na cáry, aikdyž se pod keři ana severním úpatí svahů její zbytky udržely až do listopadu, byla už jen smutnou připomínkou dětských nadějí. Nebe se potáhlo chmurnými šedivými oblaky anastalo vlhké alezavé chladno. Mráz by byl lepší, čistější, azima by nebyla tak zákeřná.

Bledé paprsky, které tu atam prosákly mezi mračny, nehřály, jejich energie sotva stačila na pochmurné osvětlení krajiny plné hnědých fleků hlíny, špinavého sněhu aholých stromů, které vnepříjemném větru mávaly větvemi jako plačky lomící rukama na pohřbu. Obloha se zdála být nízko, táhla se od obzoru kobzoru jako potrhaná bezbarvá zástava poraženého vojska.

Změstečka vedla vyšlapaná cesta, která se zařízla mezi pole astoupala do svahu, jímž tu začínal pás nevysokých kopců porostlých smíšeným lesem. Brzy se ztrácela mezi křovinami tak hustými, že ineolistěné větve skýtaly osamělému chodci ochranu před pozorovateli.

Bylo časné odpoledne, ale počasí sotva někoho zlákalo na procházku do přírody. Vohradě mezi ovcemi byl jen postarší, špatně oblečený muž snezapálenou cigaretou vkoutku úst, který mozolnatýma špinavýma rukama opravoval sloupek vplotě. Sem tam vzhlédl, zabručel něco na ovce azase sklonil hlavu kpráci. Ovčák nebyl zvyklý mluvit, snad jen na zvířata, lidí se stranil stejnou měrou, jakou se vyhýbali oni starému podivínovi žijícímu vrozpadajícím se domě za vsí.

Údery obrácenou stranou sekery do sloupku se hlučně nesly smutnou krajinou. Pak ovčák, veden instinktem, který mu napověděl, že se ve fádní krajině něco změnilo, zvedl hlavu anapřímil se. Jeho tmavá tvář, zabarvená stejně sluncem jako špínou, se však ani nepohnula ajejí výraz se nezměnil. Košili bez knoflíků měl nacpanou ve vytahaných kalhotách, které kolem kostnatých boků přidržoval široký řemen srozbitou přezkou. Ovčák si jej kolem pasu omotal dvakrát akonec opasku protáhl tak, že mu kovová spona plandala aco chvíli ho udeřila do stehna. Byla zima, ale on neměl kabát.

Mlčky pozoroval děvče, které šlo po rozblácené polní cestě směrem změsta. Se zaujetím sledoval postavičku vkrátkém kabátě ažluté sukni, jak začíná stoupat mezi kopce. Zapálil si cigaretu adíval se, dokud mohl něco vidět, adíval se ještě hodnou chvíli poté, co děvče zmizelo mezi keři. Domníval se, že občas zahlédl mihnout se její hlavu, ale byl to nejspíš jen optický klam vyvolaný bujnou představivostí; dívka byla bruneta ana jižní straně kopce sníh odtál natolik, aby hutná hnědá půda pohltila její siluetu.

Děvče se stejnou cestou nevrátilo, ale ovčáka na tom nic neudivilo. Tam nahoře na kopečku byl přece dětský hřbitov. Děti se odtamtud nikdy nevracely.

B

Inspektorka královské arvédské policie Sofie Gardererová si přesně ve dvacet nula pět zapnula televizi.

Sofie už před dvěma lety překročila čtyřicítku; zatím si uchovávala postavu, oníž se dalo říct, že je štíhlá, ale tušila, že ji to bude stát čím dál tím víc úsilí. Vlasy měla světle hnědé, dlouhé tak, aby je mohla sepnout do culíku, ale ten obyčejně nosila jen doma. Občas vnich našla bílý vlas, ale naštěstí se to stávalo tak zřídkakdy, že ji to spíš zaujalo, než deprimovalo. Byla pohledná, uměla být iatraktivní, ale to vyžadovalo námahu, kterou se jí běžně nechtělo vynakládat. Schoulila se do křesla smodrým potahem zdobeným stříbrnými liliemi, nohy si opřela opodnožku ana opěradlo křesla si postavila misku soříšky. Kdykoli se jí hlavou mihla myšlenka na práci, zatlačila ji hluboko do podvědomí, ale podvědomí je zrádné.

Co chvíli se nachytala, že myslí na mrtvou Sally Taylorovou, pak zase na Bestii avduchu Bestii vysvětluje, proč ztrácí čas suzavřeným případem. Drahocenný čas, řekne Bestie, aSofie bude zase oněco blíž ke službě udopravní policie. Anebylo by to nakonec lepší? Praštit dveřmi, fláknout složkou ostůl aodkráčet středem? Stejně už svou práci kvůli té krávě nemá ráda.

Komisařka Tamara Stolzová byla důvodem, proč si Sofie po letech služby upolicie začínala připouštět, že by se mohla živit iněčím jiným. Pět let pracovala slegendárním komisařem Heinrichem abyla to úžasná doba, práce jí pomohla překonat smutek zmanželovy smrti. Pak Heinrich odešel do výslužby apřišla Tamara Stolzová. Komisařce Stolzové se podařilo během osmnácti měsíců otrávit všechno, co Sofie na své práci milovala. Kpodřízeným se chovala přezíravě, jakoukoli pracovní iniciativu bez milosti potírala. Sbírala politické body na úkor dobře provedené práce apožadovala výsledky hlavně tam, kde znich mohla něco získat. Navenek se dokázala prezentovat jako vynikající odbornice, milovala média apěstovala si suitu spřátelených novinářů.

Radši na to nemyslet. Znělka seriálu Sofii připomněla, že přesně tohle všechno chtěla pustit zhlavy. Sice už první řadu Starožitností viděla dvakrát, ale když zjistila, že ji zase opakují, najednou měla skoro fyzickou potřebu dívat se na ně znovu. Mark Daniels vroli Bena Palmera, kastelána hradu Ouvier, romance sarcheoložkou, cestování včase. Než se však děj začal odvíjet, byla Sofie duchem opět upráce. Proč neudělat to, co po ní Bestie chce, amít klid? Protože mi to klid nepřinese, vzdychla si Sofie apřinutila se podívat na obrazovku. Právě zabrali zamyšlenou kastelánovu tvář aSofie si znovu povzdychla.

„Ten chlap se mi líbí,“ pronesla nahlas. Mohla si to dovolit, protože byla vobýváku sama.

Těžko posoudit, jestli Sofie vté chvíli měla na mysli herce Marka Danielse nebo postavu Bena Palmera. Ale Danielsovo charisma aPalmerův osud konečně Sofii přiměly pustit práci zhlavy anechala se unášet kouzlem příběhu. Palmer ajeho desetiletá sestra Sue se začali zabydlovat na starém hradě.

Sofie se ponořila do děje avyrušila ji až znělka reklamy. Vzhlédla aautomaticky sáhla po dálkovém ovládání, než si uvědomila, že se nedívá na záznam anemůže si reklamu zrychlit. Do té chvíle na zmrzlinu ani nepomyslela, ale musela mít myšlenku na ni zasutou někde hluboko vpodvědomí areklamní znělka zafungovala stejně spolehlivě jako Pavlovův zvonek na psy. Chvíli se vrtěla na křesle, pak si vduchu planě slíbila, že si půjde zítra večer zaběhat, auž byla umrazáku. Právě když reklama končila, přicourala se ze svého pokoje její dvanáctiletá dcera Isabella.

„Na co koukáš?“ zeptala se.

„Na Starožitnosti.“

„Aha, profesor Palmer,“ pronesla vědoucně Isabella.

Děj na obrazovce se začal zase odvíjet. Sue našla vsuti na zemi kus střepu svýpočty apokusila se ho propašovat do svého pokoje. Ben ji při tom chytil adonutil ji, aby střep odnesla archeoložce Karen aomluvila se. Sue se podařilo vyfotit mobilem vzorce na střepu ave svém pokoji se je snažila spočítat. Sue byla totiž geniální vědátor vtěle desetileté holky. Trochu blbost, pomyslela si Sofie, ale osvěží.

„Tenhle díl už jsem viděla,“ namítla Isabella, ale zůstala sedět na pohovce. „Jé, my máme zmrzlinu.“

„Opakují první řadu,“ řekla Sofie. „Já mám zmrzlinu. Ale můžeš si taky vzít.“

Isabella už byla na cestě do kuchyně.

Sofie snědla svou porci tak rychle, že jí ztuhla pusa. Ben si prohlížel fotografii tajemné ženy, Karen ho pozvala na večeři aSue využila nehlídaného naleziště, aby se pokusila najít další nápisy na střepech.

„Mám Starožitnosti ráda,“ řekla po chvíli sledování Isabella, „ale tohle si až moc pamatuju.“

„No, na Palmera je hezký pohled,“ řekla poněkud prkenně Sofie, protože se jí se zmrzlou pusou špatně artikulovalo. „Potřebuju něco nenáročného auklidňujícího.“

Isabella dloubala lžičkou ve zmrzlině apronesla trochu vyčítavě: „Vždycky jsem chtěla být takový génius jako Sue.“

Podívala se na dceru pobavena tím, že jí Isabella zjevně dává za vinu, že není malým dvanáctiletým géniem anajednou ji zasáhla vlna radosti, že ji má. Dala si ale pozor, aby to nedala najevo. Jen jí opět hlavou bleskla rychlá vzpomínka na případ, na mrtvou Sally, Bestii azlomené rodiče. Zadívala se na obrazovku, kde se Ben přel sKaren opůvodu nějaké sošky. Jenže už to nestačilo, ani Benova obnažená mužná hruď opár obrazů dále Sofii neodtrhla od myšlenek na ty druhé rodiče, jejichž dcera už snimi nikdy nebude utelevize jíst zmrzlinu.

Sally Taylorová šla na večírek anevrátila se zněj domů. Našli ji mrtvou vzahradě vily, kde se večírek konal. Příčinou smrti bylo předávkování. Sofie se sotva začala vyptávat účastníků večírku, když Bestie rozhodla, že případ je ukonce. Holka si vzala nějakou extázi, aprotože byla nezkušená, vzala si toho moc. Konec, tečka, případ je vyřešený. To jenom Sofie dělá vlny. Proč obtěžovat nevinné děti, které se jen bavily? Bylo to kvzteku. Když se Sofie pokusila vyslechnout mladíka, který večírek pořádal, zavolala si ji Bestie na kobereček. Byla mazanější, než by se zdálo, protože se nespokojila stím, že by Sofii řekla, že se nesmí nikoho vyptávat. Kdepak, Bestie byla mnohem rafinovanější. Hodila po Sofii přepisem výslechu, který ona sama vedla shlavními aktéry veselice, znějž vyplývalo, že hoši jsou nevinní jako novorozeňátka. Atím případ končí, tečka, inspektorko Gardererová, věnujte se důležitější práci. Bestie uměla tančit po ledu. Bestie uměla zaujmout vhodné stanovisko anastavit vlídnou tvář médiím. Bestie byla miláček kamer. Bestie byla žába na prameni Sofiiny radosti zpráce.

Vposteli se Sofie musela skoro násilím přimět myslet na jiné věci než na Sally, na Bestii ana práci, aby vůbec usnula. Pomohlo až představit si Bena Palmera bez košile. Když si vjejích představách začal rozepínat kalhoty, změnil se vherce Marka Danielse aSofie začala přemýšlet, jestli je Daniels ženatý nebo rozvedený. Atěsně předtím, než usnula, si vzpomněla na svého manžela, ale vzpomínka už nebyla tak bolestná, jako bývala před pár lety. Už vní byla jen nostalgie alehký smutek ztoho, že nemá ským sdílet radost zIsabelly, ažal nad tím, že ji neměl možnost vidět vyrůstat.

Sofie si často po takové noci připomínala, že kterékoli ráno může přinést něco nového, nějaký zázrak, počátek něčeho dobrého, ikdyž po skoro dvouleté spolupráci sBestií už to byla jen slova; doufala, ale nevěřila.

B

Nová prosklená budova policejního ředitelství stála na nábřeží avranním stínu vypadala jako ledová kostka. Až se do ní opře slunce, rozzáří se jako diamant. Sofii se při tom pohledu zastesklo po starých kancelářích oddělení vražd, po prošlapaném linoleu, zápachu letitého papíru, příšerné dezinfekce azelenkavých dlaždičkách ve výslechové místnosti. Po starých vztazích astarých přátelích. Setřásla to ze sebe jako zbytečný sentiment, ale nechuť kpráci setřást nedokázala.

Zatlačila do otočných dveří avešla do haly. Bylo tak časně, že na ni služba za pultem pohlédla skoro překvapeně. Inspektorka uniformovaného strážníka přátelsky pozdravila mávnutím. Prošla mezi kontrolními panely, přiložila kečtečce osobní kartu azávora zajela do otvoru. Cesta kvýtahům byla volná apřed nimi nestála ani noha. Když Sofie vyjela nahoru avešla do kanceláře, její kolega Don McDonald, přezdívaný DonDon, udiveně zvedl obočí.

„Dneska jsi ranní ptáče,“ konstatoval suše. Vkoutku úst měl napůl rozžvýkané párátko arovnal dokumenty do otevřené složky. Byl to muž neurčité podoby definované jen vyholenou hlavou. Další zpočetné armády mužů, kteří vnejlepším věku začali ztrácet vlasy ařešili to radikálně. Ačkoli to Sofie schvalovala, nic nebylo směšnější než přehazovačka, nemohla se zbavit pocitu, že to některým dává poněkud unifikovaný vzhled, pod nímž se ztrácí jakákoli osobitost.

„Isabella nešla dneska ráno do školy,“ pronesla apostavila kabelku na stůl, „to bys nevěřil, jak to může člověka poránu zrychlit.“

„To já bych si radši přispal než tu být ohodinu dřív,“ zívl DonDon.

„Doufala jsem, že udělám administrativu, než se tu někdo zjeví.“

„Jestli myslíš Bestii,“ ušklíbl se kolega, „tak ta už dorazila před hodinou asedí uředitele.“

Sofie těžce vzdychla. „Krucinál.“ Rázem byla zpátky tíha, kterou cítila, když se blížila kbudově ředitelství.

„Doufala jsem, že tu bude klid,“ zabručela Sofie. „Včera večer jsem si pustila Starožitnosti adrahoušek Ben mi zvedl náladu. Doufala jsem, že si ji chvíli udržím.“ Sofie během svého poněkud nesouvislého projevu vyndávala věci zkabelky na stůl. „Chtěla jsem tu vklidu dokončit pár věcí azmizet dřív, než se Bestie objeví.“

DonDon pokrčil rameny apak si promnul oči.

„Já měl veselo celou noc. Akorát jsem se chtěl vypařit, ale objevil se nějaký chlápek, co má vHradební čtvrti zastavárnu.“ Luskl prsty. „Máme vraha tý učitelky. Pokusil se prodat její mobil.“

„No skvělé. Že to byl nějaký její bývalý žák? Všichni na ni hrozně nadávali.“

„Byl to její bývalý žák. Úplný kretén. Prý mu zkazila život, protože ho nepustila kzávěrečným zkouškám,“ DonDon se krátce zasmál. „Upřímně řečeno, těžko uvěřit, že zrovna tohle od ní bylo nespravedlivé. Měla vtom mobilu vložený štítek se jménem aadresou aten idiot si ho ani neprohlédl, než ho střelil do frcu. Prodavač usoudil, že je to silný kafe ina něj azavolal nám.“

Sofie se krátce zasmála. „Přiznal se?“

„Jo. Za deset minut. Řekl jsem mu, že vím, že ji zabil, aon na to, že vtom případě nemá cenu zapírat.“

„Kdyby to bylo vždycky takhle jednoduché,“ zasmála se Sofie. „Ale Bestie ti za to žádné body nedá.“ Pohlédla na pracovní nástěnku, na níž se zapisovaly body jednotlivým členům týmu. Stolzové nepochopitelný systém hodnocení.

„Seru na body,“ pokrčil DonDon rameny. „Jdu se domů vyspat apak mám rande. Držím palce.“

Sofie si zapnula počítač ausrkla kafe. „Bylo by mi tu líp, kdybych věděla, že je čistý vzduch.“

„Jo, život je těžkej.“

Po DonDonově odchodu se Sofie chvíli hrabala vpočítači aprocházela staré složky, zatímco se ve vedlejší kanceláři občas někdo objevil, sem tam inakoukl azase zmizel. Pár lidí ji pozdravilo, někdy zavolala pozdrav ona, ale pocit, že má Bestii vzádech, jí bránil vklidné práci, atak se nakonec sebrala avyrazila na ulici. Bylo právě tak akorát dost hodin na to, aby se stavila vbufetu, kde sbírala nádobí dívka, která by jí snad mohla říct něco nového oposledním večeru Sally Taylorové. Sofiino jednání bylo nerozumné, Bestie Sallyin případ prohlásila za uzavřený aSofii beztak šla po krku, ale inspektorka si nemohla pomoci. Respektovala Bestiin příkaz nepřibližovat se kmladíkovi, který osudnou párty pořádal, ale nemohla vyšetřování docela opustit. Už kvůli Sallyiným rodičům, už kvůli sobě.

Sally Taylorová byla spořádaná studentka Obartské akademie apro Sofii byl pohled na šokované, zdrcené rodiče, kteří ztratili dceru aměli se podle Bestie spokojit jen slakonickým prohlášením, že si za to může sama, nepřijatelný. Pár kamarádek ji pozvalo na párty, akdyž zábava skončila, byla Sally mrtvá. Podle pitevní zprávy se předávkovala vším možným, ale soudnímu lékaři doktoru Livingstonovi se to nelíbilo onic víc než Sofii. Za ty roky na vraždách se Sofie naučila na instinkt spoléhat. Podle všeho měla Sally před smrtí sex, ale zdálo se, že musela být po všech těch drogách, co měla vkrvi, natolik mimo, že otom možná ani nevěděla. Drogy asex. Sex hostitel připustil slehkostí, která Sofii nepřestávala dráždit. Na drogy se nikdo nenamáhal zeptat. Jako kdyby tady policie byla jen od toho, aby převzala tvrzení chlapcových bohatých rodičů, že je musel přinést někdo jiný ajejich syn je nevinný jako anděl boží. Dokonce se jim podařilo vyvolat dojem, že si Sally drogy vlastně přinesla sama. Možná si něco vzala dobrovolně, připouštěla Sofie, ale odmítla uvěřit, že by si je isama obstarala.

Deidra, za kterou inspektorka šla, byla poslední, do níž vkládala naděje. Sofie vlastně ani netušila, jak se Deidra na ten večírek dostala, na Obartskou nechodila, nikdo ji moc neznal aněkteré zdívek oní mluvily spohrdáním vhlase. Sofie tedy doufala, že nebude kostatním loajální, protože pocházela zúplně jiné společenské vrstvy. Žila sama smatkou apřivydělávala si bídnou brigádou.

Bufet vedl podmračený Arab, jehož náladu kupodivu Sofiin odznak spíš vylepšil.

„Deidra,“ pronesl nadšeně. „Ta holka nepřišla. Chodí si, jak chce.“ Mluvil bídnou arvédštinou, kterou rozhořčení nad mizernou zaměstnankyní ještě zhoršilo.

„Myslíte, že je nemocná?“

„Nemocná pořád. Hezké počasí– nemocná. Jestli to udělá zase, vykopnu ji.“

Inspektorka Gardererová se rozhlédla po malém krcálku, kde Arab připravoval ovocné džusy ahamburgery ausoudila, že peníze, které tu Deidra dostává, budou tak mizerné, že za ni Arab těžko najde náhradu. Byla velká naděje, že když ji nenajde doma, najde ji příště tady. Bude sem muset zajít, až bude pršet.

Sofii se nechtělo hned vracet do kanceláře, tak ještě zajela kbytovkám, kde děvče bydlelo. Vprůchodu, plném použitých kondomů anedopalků zašlapaných do špíny, na ni padla deprese. Na zvonění nikdo nereagoval, atak jí nezbývalo než se vrátit do kanceláře. Na stole měla ještě pár rozdělaných věcí astejně se Bestii nemůže vyhýbat věčně.

Vkanceláři bylo horko abylo tu cítit jídlo, nějaká asijská kuchyně. Sofie nakrčila nos asdespektem začichala. Šla rovnou koknu aotevřela ho dokořán. Bishop zvedl obočí od papírové krabičky apokrčil rameny. Vdžínách akostkované červené košili svyhrnutými rukávy vypadal jako dřevorubec ve chvíli zaslouženého odpočinku. Byl oněco vyšší než Sofie, která měřila sto šedesát sedm centimetrů, anejspíš mu táhlo na šedesátku. Vzarputilé tváři měl každý rok vepsaný rýhami okolo očí arovných pevných rtů. Vlasy mu ustoupily dozadu, ale zbytek, který si nechával stříhat nakrátko, byl překvapivě tmavý. Na první pohled to byl stárnoucí chlap stuhou, podsaditou postavou azarputilým výrazem ve tváři, ale Sofie se občas sleknutím přistihla, že uvažuje ojeho skrytém sex-appealu.

„Kde jsi?“ zeptal se jí, když odložil jídlo. „Tady se dějou velký věci.“

„Jo,“ zabručela. „Mluvila jsem sDonDonem.“

Bishop opět zvedl obočí azvědavě ji sledoval. „Ato je všechno, co ktomu řekneš?“

Sofie hodila kabelku na stůl. „No, úspěchy někoho jiného ve mně právě moc nadšení nebudí, zvlášť když jsem strávila celé dopoledne marným naháněním potenciální svědkyně.“

„Jaký úspěch máš na mysli?“ zeptal se Bishop zmateně. „Že ty otom nevíš?!“

„Pokud máš na mysli něco jiného, než že DonDon vyřešil tu učitelku, tak nevím. Tak honem, ale ať to stojí za to,“ vzdychla Sofie.

„Bestii vykopli vejš!“ Bishop se zhoupl vkancelářské židli.

„To kecáš,“ vydechla Sofie.

„To ani náhodou. Už je to tutovka. Ředitel jí to naservíroval dneska ráno. Už za ni má náhradu. Prý jí přistavili pěkný psací stůl abude zodpovědná za statistiku zločinnosti. Pěkná funkce, pěkný stůl, prý ipěkný výhled, ale už žádní novináři.“ Bishop se ušklíbl.

Sofie zvýšky dosedla do otočné židle. „No páni, páni, páni!“ Plácla si dlaněmi okolena. „Já už uvažovala, že si najdu jinou práci, sBestií za krkem se tu nedalo ani dýchat.“

„Starej sní parádně vyjebal. Řekl bych,“ pronesl tiše aspiklenecky, protože se jim oběma zdálo, že zaslechli na chodbě kroky, „že to plánoval od toho jejího loňskýho výstupu na tiskovce.“ Sofie přesně věděla, ojaké tiskovce Bishop mluví. Ten den na policejním ředitelství zaznamenali všichni. Byl to krásný letní den, kdy komisařka oddělení vražd Tamara Stolzová, velmi atraktivní žena vtom věku, který je těžké uhádnout, vstala od stolu, kde měla být jen jednou zřady adělat policejnímu řediteli pozadí, chopila se slova apod záminkou, že odpoví na jednu otázku, odpověděla na všechny. Tiskovou konferenci svolanou po uzavření mimořádně sledovaného případu naprosto ovládla. Měla proto všechny předpoklady: byla atraktivní, fundovaná, měla dokonalé vystupování, uměla mluvit aprodat výsledky. Její vystoupení se zdálo být předem připravené; vždyť zaujalo aukázalo policii vtom nejlepším světle. Aumožnilo Bestii získat mediální vliv, po kterém toužila. Že to nebyl ředitelův plán, byť mu nezbylo než se tak tvářit, tušili na ředitelství mnozí amnozí se obávali anebo doufali, že ředitel přišel kromě svých pěti minut slávy iomnohem víc. Tamara Stolzová navázala toho dne smédii nevázaný vztah, který se nedal nazvat láskou, protože chyběla důvěra zobou stran, ale rozhodně to bylo bujaré erotické dobrodružství. Obě strany se hnaly za okamžitým uspokojením, bez ohledu na důsledky. Tamařina fotogenická tvář se ze stránek arvédských deníků dívala tak často, až sama komisařka zapomněla, jak pomíjivá je svatozář malovaná tiskařskou černí.

„Starej je záludný jako had, nikdo vůbec nic netušil anajednou bum aprásk.“ Bishop praštil pěstí do stolu apak střízlivěji dodal: „Jsem rád, že má ještě koule.“

„Ajá! Bože, to je nejlepší zpráva roku. Stolzová jde od válu.“

„Takhle to nesmíš prezentovat,“ zasmál se Bishop. „Je to zásadní ocenění jejích kvalit aschopností. Jenže už se nedostane před kamery, pokud se nenechá srazit autem přímo před barákem.“

„Ta nebude mít radost.“

„Ta bude přímo běsnit. Ať jí to starej zabalí, do čeho chce, bude jí stejně jako nám jasné, že se jí zbavil. Už žádná schopná komisařka Tamara Stolzová, účinná hráz proti zločinnosti vArvedu. Vpodstatě ji dědek připravil ojedinou možnost sexuálního vyžití, ta kráva má orgasmus jedině, když na ni míří kamery.“

„Doufám, že to nakonec neodneseme my,“ vzdychla si Sofie.

„Já bych se bál spíš otoho jejího nástupce. Půjde po něm jako slepice po flusu.“

Sofie se zasmála. „Už se ví, kdo to bude?“

„Jméno jsem vtom všeobecném nadšení úplně dobře nepochytil. Ale mám dojem, že je to nějaký krajánek.“

Sofie tázavě vzhlédla. „Krajánek?“

„Nový pan komisař je hvězda zDerre apřeveleli ho hodně rychle, takže asi itohle měl ředitel naplánované. Jak vyčenichám to jméno, tak ho prolustruju. Trochu teda doufám, že bude mluvit nářečím avysvětlovat nám, jak se dělá ta pořádná policejní práce.“ Poslední slova pronesl Bishop spřehnaným severoarvédským přízvukem.

„Horší než Stolzová snad být nemůže,“ pronesla snadějí vhlase Sofie.

„Abys to nezakřikla,“ povzdechl si Bishop.

„Vždycky to můžu zabalit,“ pronesla Sofie Gardererová zamyšleně.

Nestačila však úvahu ani dokončit, když zazvonil telefon. Sofie zvedla sluchátko apředstavila se. „Ano. Kde? Soudního lékaře už volali?“

Udělala si několik poznámek do bloku apoložila sluchátko.Bishop se na ni tázavě podíval.

„Máme tělo. To tam mám jet sama nebo co?“ zeptala se inspektorka podrážděně. „Jak hodně je to stou Stolzovou oficiální?“

Telefon zazvonil znovu. Sofie protočila panenky. Přiložila si sluchátko kuchu. „Hned? Dobře.“

„Aje po klidu,“ konstatoval Bishop. „Smrtvolami se roztrhl pytel.“

„Tohle je spíš politická mrtvola,“ pronesla Sofie významně. „Volají mě křediteli. Aspoň zjistím, ským mám jet na místo činu.“ Vstala, oblékla si sako přehozené přes opěradlo židle aupravila si límeček bílé halenky.

„Prý je to nějaký princ!“ Ředitelova sekretářka Marjel se natáhla přes stůl, zdánlivě proto, aby dosáhla na složku ležící skoro až na kraji. Její šeptání se neslo prázdnou místností hlasitěji, než kdyby normálně promluvila. Sofie se zmateně rozhlédla.

„Co?“ zeptala se. „Kdo?“

„Ten novej,“ zasyčela Marjel, zjevně rozlícená Sofiinou nedůvtipností. „Je vevnitř. Se starým.“

„To mi chybělo ke štěstí,“ povzdechla si inspektorka. „Hele, Marjel, ještě ke všemu mám případ.“ Podala sekretářce svůj blok, ale předtím se do něj podívala, aby si osvěžila paměť. „Má to být někde vMaggoty. To je severní část Arveda, vlastně už skoro venkov. Můžeš prosím tě zavolat do Ústavu soudního lékařství, ať tam někoho pošlou?“

Chytila kliku, ale na poslední chvíli se otočila ksekretářce, která ipřes svou touhu po drbech byla neuvěřitelně výkonná auž si uucha přidržovala sluchátko.

„Azjisti, jestli dal někdo vědět Trix.“

Inspektorka Gardererová nevstupovala do ředitelovy kanceláře poprvé. Věděla, že ji čeká tmavě hnědý nábytek afotografie ředitele svýznamnými lidmi zarámované vbarevných paspartách. Právě tenhle detail jí opakovaně připomínal, aby ředitele nepodceňovala; muž, který je ochotný standardní fotky typu „podívejte se, ským vším se znám“ shodit tím, že je nechá zarámovat do kanárkově žlutých, růžových, červených, modrých azelených rámečků, není tak snadno čitelný. Možná si toho měla všimnout iBestie.

Místnost byla obdélníkového tvaru auprostřed stál zasedací stůl smnoha židlemi, který přiléhal kohromnému psacímu stolu. Za psacím stolem seděl policejní ředitel. Vzhlédl, akdyž uviděl Sofii, vstal ašel jí vústrety. Na jedné zžidlí ustolu seděl cizí muž apřed ním ležel bílý hrnek od kávy. Inspektorka ho vprvní chvíli jen přelétla pohledem, protože byla stále ještě rozpačitá zřečí ředitelovy sekretářky. Než kní ředitel vnebývalém záchvatu zdvořilosti došel, imuž na konci stolu vstal apohlédl na ni.

„Inspektorka Gardererová,“ pronesl ředitel někam mezi ně. „To je komisař Gavin Desmond, naše posila. Nahradí komisařku Stolzovou, která se bude na ústředí věnovat novým úkolům.“

Sofie si všimla, že se ředitel vyhnul výrazu povýšena. Ředitel se mírně pousmál. Nebyl to špatný chlap; snad mu jen víc než na policejní práci záleželo na tom, jak vypadá, ale Sofie si uvědomovala, že policie potřebuje stejnou měrou úředníky ipolicisty. Amožná, napadlo ji škodolibě, není špatné, když na vrcholu stojí marketingový odborník.

Otočila se ke komisaři. Nyní už mu otevřeně věnovala dlouhý pátravý pohled. Tipovala mu tak něco přes třicet, měl krátké tmavé vlasy amužně pohledný obličej, jaký byl vmódě před lety. Podle trendů, které sledovala její dvanáctiletá Isabella, současnost přála spíš chlapeckým až panenkovským zjevům. Byl hodně vysoký; inspektorku odost převyšoval, odhadovala, že měří určitě přes sto devadesát centimetrů. Stál velmi klidně, uvolněně, nedával najevo žádnou nervozitu ani rozpaky. Teprve po chvilce zkoumavých pohledů kní napřáhl pravici.

„Komisař Desmond,“ řekl. „Doufám, že budeme dobře spolupracovat.“ Avté chvíli si Sofie vybavila, kdo to je. Nebyl žádný princ, vtom se sekretářka zmýlila, do královské rodiny však určitě patřil. Jeho otec byl jedním zprinců, synů bývalého krále Michaela II. Když nastoupil kpolicii, hodně se oněm mluvilo. Všichni na něj byli zvědaví, ale postupně zájem opadl. Obecně se čekalo, že zakotví vhlavním městě, ale on se Arvedu obloukem vyhnul aodešel sloužit na sever, atak časem zmizel zřečí ivzpomínek.

„Také doufám, pane komisaři.“

„Dobře,“ ředitel si zamnul ruce. „Takže kvěci, inspektorko. Komisařka Stolzová se chystá promluvit ke svému týmu, rozloučit se avšem poděkovat.“

„Promiňte, pane řediteli,“ přerušila ho Sofie. „Ale máme případ. Volali mi minutu předtím, než mě Marjel požádala, abych přišla kvám do kanceláře.“

„Aha, hm,“ zamyslel se ředitel. „Tak to moment.“ Odešel zkanceláře adveře se za ním pomalu zavřely. Inspektorka skomisařem Desmondem slyšeli jen začátek jeho rozhovoru sMarjel.

„Co je to za případ?“ zeptal se komisař. Sofie zvedla oči azaváhala. Připravovala se na trapné ticho nebo společenské fráze. Podívala se na své prázdné ruce, jako kdyby tam pořád držela zápisník, apak řekla: „Vnějakém parku vMaggoty našli dnes ráno lidské pozůstatky. Víc zatím nevím,“ Sofie pokrčila rameny. „Místní policista je na místě. Zajistila jsem, aby se na místo dostavil soudní lékař atechnický tým.“

„Výborně, inspektorko,“ odpověděl namísto komisaře ředitel, který opět otevřel dveře azůstal vnich stát. „Doktor Livingstone už prý vyrazil. Není lepší způsob jak se seznámit stýmem než při práci, komisaři,“ otočil se na komisaře Desmonda. „Omluvím Vás ukomisařky Stolzové. Můžete hned vyrazit na místo činu. Není to problém, že?“

„Ne, jistě ne.“

Sofii se najednou až směšně ulevilo, že se vyhne rozloučení sBestií. Uvědomila si, že má stažený žaludek. Bestie by si určitě našla nějaký způsob, jak ji ještě na závěr pořádně nakopnout.

Komisař Desmond se složil na sedadlo spolujezdce adíval se do Sofiina zápisníku. Sofie si vzala klíčky, ale než je zasunula do zapalování, malou chvíli zaváhala. Nervozita se vrátila. Nakonec však krátce vydechla, nastartovala avyrazila na cestu.

Komisař Desmond stále ještě hleděl do papírů, když vyjížděla zparkoviště. Krátce zahlédla komisařku Stolzovou, která mířila kproskleným dveřím do budovy ředitelství. Jejich pohledy se setkaly, ale jen na sebe zlomek sekundy mlčky hleděly.

„Magotty. Víte, kde to je? Podle toho hlášení to vypadá na severní okraj Arveda.“

Sofie Gardererová očima zkontrolovala navigaci, ale pak si uvědomila, že vlastně ví, kde Magotty leží.

„Myslím, že je to dneska už součást Arveda. Vím, kde to je.“

„Fajn.“

Inspektorka se vymotala zarvedského provozu azamířila na výpadovku na sever. Oba mlčeli. Komisař vypadal, že usnul, ale Sofie si uvědomovala, že pod přivřenými víčky pozorně sleduje provoz. Spíš než na dopravu se však Gavin Desmond soustředil sám na sebe. Opřeřazení do Arveda požádal zhruba před rokem abyl si celkem jistý, že dřív nebo později jeho žádosti vyhoví. Spředstihem si pořídil vArvedu byt, aby se vyhnul nutnosti přechodně bydlet urodičů. Byl zvyklý, že má díky jménu apůvodu cestu kupředu svým způsobem umetenou, neznamenalo to ovšem, že by ta cesta byla jednodušší. Vždycky šlo osložité vyvažování. Rychlost, sjakou byla jeho žádost zničehonic vyřízena, si však zasloužila hlubší pohled na věc. Čekal výběrové řízení, pohovory, předávání pravomocí. Místo toho dostal na rozhodnutí sotva pár dní askoro se dalo říct, že jeden den vypnul počítač vDerrském kraji adruhý den ráno se hlásil na hlavním ředitelství. Podíval se úkosem na inspektorku Gardererovou. Byla trochu odtažitá, ale byl tu nový abyl její šéf, těžko se mu bude vrhat kolem krku. Možná sama stála opovýšení ajeho příchod ji zaskočil. Vkaždém případě tu něco muselo být. Od chvíle, kdy ho ředitel ve své kanceláři seznamoval snovým působištěm, měl neodbytný pocit, že je tak trochu za pitomce. Jde vtéhle hře oněj, nebo oněkoho jiného? Najednou se potěšeně usmál; představa potíží mu vyplavovala do krve adrenalin. Desmondové nevládli vArvédii přes sedm století proto, že by se vyhýbali nepříjemnostem.

Sofie zaparkovala auto vedle policejního vozu, který stál na provizorním parkovišti. Bylo tu ičerné Audi soudního lékaře, ale dodávka techniků chyběla. Třetí vřadě bylo hasičské auto, což Sofii pobavilo.

„Dobrý den,“ přispěchal jim vústrety muž vhasičské uniformě. Byl velmi mladý aměl jednoduchou hloupou tvář se zarudlými tvářemi. Oči měl kulaté, ústa malá anašpulená. Vypadal jako přerostlý chlapeček, který si na hasiče jen hraje. „Přijeli jste zArveda?“

„Inspektorka Gardererová, komisař Desmond,“ představil je oba komisař. „Kde je tělo?“

„Je to tamhle nahoře,“ ukázal hasič na kopeček, který začínal pár metrů za nimi. Jeho vrcholek pokrýval malý remízek, který už se začínal zelenat. Gavin rozeznal mezi větvemi špičku nějaké stavby, nejspíš věžičku kostela. Za pár týdnů zmizí vlistoví, ale takhle časně zjara byla ještě patrná. „Já tu hlídám. Máme tady jenom jednoho strážníka aten je nahoře spanem farářem. Ten to tam našel. Ataky od vás už přijel doktor. Prý ještě dorazí další.“

„Tady po té cestě?“ ujistil se komisař azašklebil se při pohledu na bláto.

„Bohužel tam nevyjedete autem, musíte jít pěšky. Je to pořád nahoru.“ Podíval se na jejich boty. „Cesta je trochu rozblácená, ale jenom místy.“

„To je dobré vědět,“ povzdechl si komisař apodíval se na své boty. Měl důkladně naleštěné polobotky. Sofie sledovala jeho pohled anedokázala se ubránit úsměvu. Zjevně neočekával, že pojede do terénu, když se ráno oblékal. Stál tu vobleku, který měl nejspíš větší hodnotu než ten, ve kterém ho ráno vítal policejní ředitel.

„Hm,“ zabručel avrátil se do auta pro kabát. Byl poměrně hezký jarní den, slunce občas problesklo mezi mraky, ale současně pofukoval nepříjemný vítr.

Sofie měla tmavé kalhoty ibundu, ale ani ona nebyla vybavená do terénu. Začali bok po boku stoupat do kopce. Komisař měl delší nohy azjevně dobrou kondici, protože mu nedělalo problém během rychlého výstupu mluvit.

„Jak dlouho vlastně děláte upolicie?“

Sofie po úporném mlčení, které vládlo vautě cestou do Magotty, čekala, že budou mlčet dál, atak odpověděla poměrně stroze.

„Skoro deset let,“ řekla, ale pak se obměkčila adodala, „pět let jsem dělala pod komisařem Heinrichem. To byla vynikající škola.“

„To věřím, setkal jsem se sním asi dvakrát. Skvělý policajt.“

„Ano?“ podivila se mimoděk Sofie. „Myslela jsem, že jste byl na dalekém severu. Netušila jsem, že jste někdy pracoval vArvedu.“

„Ale ina dalekém severu se páchají zločiny. Aněkteré mají přesah iza hranice kraje.“

„Aha, tak to jo. Heinrich byl skvělý.“

„Avy sama jste neuvažovala okariérním postupu? Pět let na vraždách. Musíte mít fůru zkušeností.“ Komisař nechal větu doznít aSofie to mohla nechat tak, ale chopila se hozené udičky.

„Vlastně jsem vposlední době uvažovala spíš oodchodu.“ Pokrčila rameny, což za rychlé chůze nebylo jednoduché. Začínala se už zadýchávat, ale ten chlap byl pořád energický jako na úpatí kopce.

„To by snad byla škoda,“ řekl pomalu.

„Měla jsem pocit, že potřebuji změnu. Nějak mě to už nenaplňovalo.“

„Je naděje, že já budu dostačující změnou?“ zeptal se vážně komisař, což Sofii svým způsobem potěšilo iznepokojilo. Zdálo se, že jí příliš dobře rozumí, nakonec se mu okomisařce Stolzové mohlo něco donést. Těžko bude úplný venkovský naiva, ikdyž se mu možná zpočátku budou snažit takovou nálepku přilípnout. Sofie nechtěla osvých pocitech vůči Bestii mluvit úplně otevřeně. Řekla až dost. Na chvíli se zastavila avydýchávala se. Zastavil se také.

„Jdeme moc rychle?“ zeptal se.

„No, možná bych měla zařadit do jídelníčku běh na dlouhé tratě,“ zasmála se.

„To nikdy neškodí,“ řekl suše aSofie přemýšlela, jestli to byla kritika. Nejspíš byla jen vztahovačná, protože když opět vyrazili, zmírnil tempo. Mohlo to být stejně tak proto, aby si Sofie odpočinula, jako proto, že chtěl dokončit rozhovor dřív, než budou nahoře.

„Byl bych nerad, kdybyste odcházela zrovna vtéto chvíli.“

„Vlastně by pro vás mohlo být přínosné, kdybyste si svůj tým mohl sestavit podle vlastních představ.“

Zavrtěl hlavou. Byli už na vrcholu avnořili se mezi stromy. Zezdola se zdál být kopec neorganizovaně zarostlý, ale tady nahoře měly stromy svůj řád. Jen náletové křoviny mezi nimi rušily dojem starého parku.

„Rád bych si nejdřív udělal představu, než začnu něco budovat,“ zabručel aSofie pochopila, že je to poslední poznámka kprobíranému tématu.

Zastavili se na malém plácku udusané hlíny. Cesta se tu rozšířila apřed nimi byl starý zděný plot, místy již rozpadlý, akovová brána, rezavá aprorostlá výhonky plazivých rostlin. Jedna část branky byla dokořán adruhá zůstávala na místě, jen trochu vychýlená.

Vešli do zanedbaného parku, jehož smutným klenotem byla rozpadající se kaple. Okna byla nezasklená, vrata už dávno někdo vyvrátil ajedno jejich dřevěné křídlo hnilo napůl opřené anapůl zhroucené uzdi. Kupodivu se na části stavby zachovala omítka ištuky, což svědčilo omimořádně důkladné práci dávných zedníků.

Tráva nebyla posečená ajejí přerostlé stvoly byly po dlouhé zimě zetlelé, ale bylo tu méně náletových křovin, než by se dalo čekat. Ve vzdáleném rohu zaznamenala inspektorka soudního lékaře oblečeného vbílém ochranném overalu. Když je uslyšel, zvedl hlavu apodíval se na ně. Sjel pohledem zkomisaře na Sofii apak zase zpět na komisaře. Výraz jeho tváře se proměnil ze soustředěné masky vživý zájem, ale pak se obrátil avěnoval se své práci.

Doktor Livingstone byl ze všech soudních znalců zÚstavu soudního lékařství nejoblíbenější, protože byl vždy slušný aochotný. Taky uměl být sakra pohotový, což si na vlastní kůži vyzkoušel seržant Ian Prochrow zjejich týmu, který na jednom místě činu snaživě Bestii ohlásil, že „přišel patolog“. Doktor Livingstone se na něho slítostí zahleděl ahodně nahlas pronesl: „Jestli si budete plést soudního lékaře spatologem, tak zvás hned tak seržanta neudělají, strážníku.“ Prochrow mu to nemohl odpustit, tím spíš, že bral své seržantské povýšení jen jako krátký mezikrok kinspektorovi. Navíc, sám povýšen, povyšoval se nad své druhy vuniformě. Tím rychleji se tahle historka mezi uniformovaným sborem šířila. Dalo se očekávat, že ikdyby se zněj jednou stal komisař, bude pro uniformy už navždycky „strážník Prochrow“.

Místní policista akněz zpovzdálí sledovali doktorovo počínání, strážník lhostejně, farář uctivě. Policista byl hřmotný anetrpělivě podupával. Kněz vypadal velmi mladě, ale když přišli blíž, uvědomili si, že je to jen klam vyvolaný křehkou fyzickou konstitucí, kulatým obličejem aneobyčejně jemnými vlasy, jež byly nad vysokým čelem poněkud prořídlé. Kněz svíral ruce apevně je tiskl kbřichu. Měl černou košili skolárkem atmavé kalhoty. Kabát mu chyběl avyhlížel neobyčejně zranitelně. Zima mu nejspíš nebyla, tady nahoře tolik nefoukalo, protože vítr se rozbil ostromy. Sofii bylo po namáhavém výstupu vbundě horko, atak si rozepnula zip.

„Komisař Desmond,“ představil se komisař apak pohlédl na Sofii. „Tohle je moje kolegyně inspektorka Gardererová. Co se tu stalo?“

„Tamhle je mrtvola,“ promluvil policista poněkud vyčítavým tónem aukázal prstem. Doktor opět zvedl hlavu apohlédl jejich směrem. Místo bylo od vchodu vzdáleno tak třicet metrů. Komisař přelétl očima celý parčík. Stáli na dlážděné cestě, která vedla od branky přímo kopuštěné kapli.

„Je to někdo, koho pohřešujete?“

„To se nedá poznat,“ zavrčel strážník, ale vzápětí sám sobě odporoval. „ZMagotty to teda nikdo bejt nemůže.“

„Kdo tělo našel?“

„Tady pan farář. Otec Barraby. Zašel pro mě ajá se šel přesvědčit. Zavolal jsem vám.“

„Ahasičům?“ zeptala se súsměvem Sofie, ale moc si tím nepomohla. Policista se na ni zamračil. „Sem tu sám. Nevohlídám to, aby mi sem nikdo nelez’.“

Komisař kývl hlavou. „Můžete ještě chvíli počkat?“ obrátil se na faráře. Ten jen mlčky potřásl hlavou.

Sestoupili zdlážděné cesty. Půda byla prosycená vlhkostí aměkká tráva, která ji pokrývala, byla řídká atáhly se po ní pruhy slehlé plísně vmístech, kde ještě před nedávnem ležel sníh. Tělo bylo napůl ukryté pod křovím. Vdobě, kdy byly větve zelené, muselo být dobře chráněné. Zvenku je kryl zděný plot. Část zdi, kolem které sem přišli, byla skoro netknutá, pokud člověk přehlédl olámané tašky aodrolenou omítku. Zevnitř však bylo vidět dlouhé úseky popadaného zdiva. Tělo leželo vrohu, jenž zůstal nepoškozený, ale po pár metrech se zeď zcela zhroutila aodhalila výhled na malý palouček ohraničený stromy ahustým křovím adíky tomu přístupný právě jen ze zahrady.

Doktor vstal, pohlédl na své ruce vgumových rukavicích, pokrčil rameny apozdravil komisaře.

„Doktor Livingstone, jsem soudní lékař.“

„Komisař Desmond. Asi se budeme vídat častěji.“

„Něco se knám doneslo,“ pronesl doktor azadíval se na komisaře zvědavě. Doktor Livingstone měl krásnou tvář aomužný půvab ho nepřipravilo ani ochranné odění. Kdyby byl vyšší, tvořili by skomisařem pěkný pandán, ale doktor komisaři dosahoval tak kramenům. „No, potěšení je na mé straně,“ pronesl doktor přátelsky ausmál se. Otočil se apohlédl na smutné lidské pozůstatky atím knim obrátil pozornost všech.

Tělo bylo natolik rozložené, že zněho zbývala prakticky jen kostra. Drobné špinavé kostičky olepené slizem ashnilou trávou, pokryté zbytky oblečení, něčím, co nejspíš bývalo žlutou vlněnou sukní. Atím nejzoufalejším mementem byly zkrabacené kozačky, do nichž byly zasunuté hnědozelené holenní kosti.

„Byla malá, že jo,“ řekla Sofie přiškrceným hlasem. Vraždy dětí neměla ráda.

„Vypadá to tak,“ přitakal doktor.

„Tělo je dost kompletní. Nezdá se, že by na ní hodovala nějaká zvířata.“

„Nějaké drobnější známky tu jsou,“ poznamenal doktor. Přiklekl aukázal prstem vlatexové rukavici. „Tady atady taky. Ale muselo to být něco menšího. Velká zvířata se kní nedostala. To může pomoci při určení doby smrti. Pokud ji zabili tady, tak musela poměrně brzy zapadat sněhem.“

„Nezbylo by zní ale víc, kdyby tu hned zmrzla?“ zeptal se váhavě komisař.

„No,“ vzdychl doktor, „ono je to se zmrzlými těly dost těžké. Bylo pár oblev, ajak vám zmrzlík poleví, tak se prakticky rozteče.“

„Myslíte, že ji sem někdo přivezl mrtvou?“ Inspektorka se rozhlédla kolem sebe. Místo jí najednou připadalo mnohem neutěšenější. Oba muži sledovali její pohled.

„Byla by dřina ji sem vytáhnout. Podle velikosti kostry bych jí hádal tak třináct až patnáct let, mohla vážit něco kolem čtyřiceti, padesáti kilo, to není málo, když to nesete dokopce.“

„Takže se to spíš stalo tady?“

„Říkám si,“ pronesl zamyšleně komisař Desmond, „jestli to nebyl nějaký bláznivý mejdan, který se zvrhl. Mladí tu mohli blbnout, aněkdo to přehnal avšichni utekli aji tu nechali.“

„Teoreticky tu mohla být isama aumřít. Třeba se předávkovala,“ namítla Sofie.

„No,“ pohlédl na ni doktor, „má kozačky asukni. Ale nemá bundu, kabát ani žádné triko. Sotva sem vylezla do půli těla nahá.“

„Krucinál,“ zašeptala Sofie apodívala se na tělo, aby zakryla slzy, které jí nejspíš ostrý vítr vehnal do očí. „Nesnáším úchyláky.“

Komisař Desmond krátce přikývl. „Ale proč horní část těla,“ zamumlal, ale doktor správně usoudil, že to nebylo určeno jemu. „Technici ještě nedorazili?“ zeptal se komisař zbytečně arozhlédl se. Strážník sfarářem pořád stáli ukaple.

„Určíte nějak blíž dobu smrti, doktore?“

Doktor pokrčil rameny. „Pokud se spolehnu na to, co vidím, ana logiku, tak bych řekl půl roku. Normálně by se do tohohle stavu dostala rychleji, ale byla zima. Musela být pod sněhem azmrzlá. Aupřímně, nepřísahám ani na to, že je to děvče. Hádám podle oblečení avlasů, ale přesněji to určit bude složitější. Vtomhle věku možná nakonec nepomůže nic než DNA.“

„Jo,“ řekl rezignovaně komisař. „Tak se do toho pusťte, doktore. Doufám, že se nám bude dobře spolupracovat.“

„Ijá,“ přikývl doktor.

Komisař Desmond vykročil ke strážníkovi se Sofií vzávěsu. „Tělo tu mohlo ležet ipůl roku. Jak to, že ho nikdo neobjevil dřív?

„Von sem nikdo moc nechodí,“ řekl strážník. „Ještě tak na jaře avlétě, ale vzimě? Děti sem sice chodí bobovat, ale jenom do půlky svahu, co nerostou stromy. Vejš nelezou aletos bylo hrůza sněhu, takže ikdyby sem přišly, tak to muselo být zapadaný.“

„Takže to by odpovídalo tomu, že tu mohla ležet od podzimu.“

„Jo. Klidně.“

„Je to nejspíš děvče. Třináct až patnáct let. Pohřešujete někoho takového vobci?“ zopakovala inspektorka již zodpovězenou otázku.

Strážník pomalu zavrtěl hlavou. „Přemýšlel jsem vo tom. Ale nemám páru, kdo by to mohl být.“

Otec Barraby vypadal bez kabátu křehce. Přesunul se blíž ke kapli, až se zdálo, že chce zté dříve posvátné stavby načerpat sílu. Když kněmu komisař došel, přitiskl si sepjaté ruce na hruď. Mohla to být zrovna tak tichá modlitba jako pokus zachytit zbytek tělesného tepla.

Komisař se podíval na rozpadající se kapli apak oba, on iinspektorka, zaměřili svou pozornost na kněze. Farář vypadal, že je plně zaujatý vlastními pochmurnými myšlenkami. Dřív, než ho stačili oslovit, řekl smutně: „Ještě, že jsem to našel já, ane děti.“

„Máte představu, kdo by to mohl být?“ zeptal se ho komisař přímo.

„Ne. To vůbec netuším. Je tu… je tu už dlouho?“

Komisař Desmond vzdychl. „Zatím se to dá jen těžko posoudit. Co je tohle za místo?“

Farář se kolem sebe rozhlédl skoro ustrašeně. „Býval tu dětský hřbitov.“

„Dětský hřbitov?“ Komisař Desmond tázavě zvedl obočí.

„To jsem vživotě neslyšela,“ pronesla inspektorka Gardererová.

Farář se na ni podíval. Měl hodně světlé oči, které jen podtrhovaly jeho zdánlivé mládí. Zblízka ho však prozrazovaly vrásky aunavená pleť. Měl bledou jemnou pokožku, ke které byl čas obzvlášť nemilosrdný.

„Tady skutečně býval dětský hřbitov,“ řekl, jako kdyby inspektorka jeho tvrzení zpochybňovala. „Založili ho nejspíš někdy ke konci osmnáctého století azrušili tak před sto lety. Když se půjdete podívat za kapli, najdete ještě spoustu náhrobků.“

„Dětský hřbitov,“ komisař Desmond to zopakoval, nyní však jiným tónem. Automaticky vyrazili naznačeným směrem akněz šel snimi. Měl pravdu, když zašli za starou kapli, ocitli se vtichém světě mrtvých. Zneudržované suché trávy, tu atam oživené jarní čerstvou zelení, čněly kovové kříže aomšelé kamenné náhrobky. Sofie obyčejně ráda chodila na hřbitovy. Bylo vtom něco melancholicky uklidňujícího, zejména na starých hřbitovech, kde ještě bylo zvykem vypsat na pomníku životní historii nebožtíka. Itady to na ni zpočátku působilo podobně, ale jak se procházela po stařičkém hřbitově apročítala ty nápisy, které se ještě daly rozluštit, padala na ni tíseň. Ve smrti člověka může být něco velkého, napadlo ji, ale smrt dítěte je jen ajen smutná. Nakonec ji smutek zcela prostoupil asním se dostavila itaková nechuť kpráci, ke komisaři ikpolicejnímu řediteli, že musela odejít anechala komisaře sknězem stát na kraji toho podivného pole.

„Zvláštní,“ řekl komisař Desmond arozhlédl se oopuštěných náhrobcích. „Nikdy jsem se sničím takovým nesetkal.“

„Na některých hřbitovech bývají celá oddělení vyhrazená jen dětem,“ odpověděl farář, „ale máte pravdu, založit hřbitov jen pro děti, to je opravdu nezvyklé. Zakladateli byli Derendorfové, kterým tady patřívala řada vesnic. Podle pověsti manželka hraběte otěhotněla smilencem, akdyž pak zemřela při porodu isdítětem, nechal ji sice hrabě pohřbít vrodinné hrobce, dítě však pohřbít odmítl. Tak ho nakonec uložili tady. Ženám vokolí bylo opuštěného děťátka líto, akdyž pak zemřelo dítě jedné znich, požádala, aby ho pohřbili také tady atím to začalo. Podle jiné verze tu to dítě strašilo, vkaždém případě to skončilo tím, že se tu začaly pohřbívat další děti, anakonec se to dělalo skoro sto let. Poslední náhrobky jsou zminulého století.“

„Chodí sem někdo?“

Farář se váhavě otočil ke kapli. „Na hrob asi těžko. Řekl bych, že spíš ne. Já jsem tímhle směrem chtěl vést pro děti trasu orientačního pochodu,“ vzdychl, „původně jsem jich chtěl pár vzít ssebou, ty starší, aby mi pomohli, víte,“ vzhlédl, „starší děti už nezaujmete jenom nějakou procházkou. Abych je udržel, musím být trochu kreativnější. Rády se zapojí samy, víte, no, ještě, že jsem je nevzal.“

„Na tělo jste ale těžko narazil náhodou. Úplně na ráně nebylo. Měl jste nějaký důvod se dívat právě tam?“ zeptal se klidně komisař.

Kněz se na něho podíval apoprvé se krátce pousmál. „Hledal jsem místo pro mrtvou schránku– na sladkosti nebo na úkoly. Tohle by mě ve snu nenapadlo. Chudák malá.“

Gavin Desmond si vybavil ty drobné kůstky ažlutou sukni apřikývl. Rozhlédl se po náhrobcích. Hluk ahlasy, které se ozvaly za kostelem, uvedly jeho ifaráře do pohybu. Vyšel na prostranství, které ožilo množstvím lidí. Inspektorka Gardererová mu šla vstříc se zarudlým, vzrušeným obličejem.

„Jsou tu technici ataké lidé zÚstavu soudního lékařství. Doktor by nechal ostatky převést, pokud stím souhlasíte.“

„Jistě,“ odpověděl komisař apak se otočil na faráře. „Nemusíte tu už čekat, otče. Vraťte se na faru, je to předpokládám dole vMaggoty.“ Když farář přitakal, pokračoval: „Určitě svámi budeme chtít ještě mluvit. Zatím vám děkuji.“

„Dobře,“ řekl farář avypadal, že chce ještě něco dodat, Sofie dokonce uvažovala, jestli jim nechce požehnat, ale pak to asi odsoudil jako nevhodné amlčky se otočil aodešel.

Když se inspektorka vrátila ze hřbitova na místo činu, doktor Livingstone právě končil sohledáním. Vstal arozhlížel se kolem sebe, krátce se pousmál na Sofii apak suspokojením zaznamenal hluk, který oznamoval, že se blíží další lidé. Dorazil na místo činu první, ale už byl netrpělivý arád by zase šel. Začal si skládat náčiní do sofistikovaného kufříku sšedým textilním potahem apopruhem přes rameno. Sofie si pod dojmem, jakým na ni zapůsobil dětský hřbitov, pomyslela, že by doktor měl mít spíš bachratou koženou tašku shorním uzavíráním, sjakou chodil léčit místní lékař před sto lety, kdy se tady ještě pohřbívalo. Vnitřní zrak jí vykreslil smutný pohřební průvod smalou bílou rakvičkou, kterou nebylo těžké nést, ale oto těžší bylo uložit ji do chladné země.

Bezmyšlenkovitě se soustředila na doktorův dokonalý profil. Byl to muž, okterém se bezesporu dalo říct, že je krásný, aniž však postrádal mužnost. Polodlouhé plavé vlasy si nechával zastřihnout na ramena aobyčejně je nosil rozpuštěné avždycky byly upravené, jako kdyby si je právě rozčesal. Když pracoval, stahoval si je do culíku, aprotože si právě sundal ochrannou čepici, měla Sofie možnost na vlastní oči vidět, jak si stáhl igumičku aprojel si vlasy rukou, ty se jako na povel rozprostřely na ramenou. Vysvlékl se izoveralu, zmuchlal ho anacpal do tašky. Jen ve svetru akošili si došel pro kabát, který měl vigelitovém pytli přehozený kus dál přes zřícenou zeď.

„Líbí se mi svámi pracovat, doktore. To se hned pozná člověk na úrovni,“ zahlaholila šéfka techniků Trix, která se blížila včele svého malého vojska. „Vozíte si vlastní pytel na kabát?“

„Dlouholetá zkušenost, Trix. Když jste tak marnivá jako já, naučíte se dávat si na oblečení pozor,“ ušklíbl se na ni doktor Livingstone.

Inspektorka vté chvíli záviděla Trix její bezprostřední otevřenost. Ikdyž se sdoktorem Livingstonem znaly vpodstatě stejně dlouho, Trix sním navázala mnohem bližší vztah. Pravdou bylo, že se Trix pokusila doktora Livingstona na jednom vánočním večírku Ústavu soudního lékařství svést, což se jí sice nepodařilo, ale po tom incidentu zůstala kupodivu místo trapnosti jakási pobavená důvěrnost. Doktora Livingstona ani tak nepřekvapilo, že po něm nějaká ženská vyjela, na to byl koneckonců zvyklý. Spíš ho zarazilo, že to byla zrovna Trix, která byla přece jen odobrých deset čísel vyšší než on, aobčas se nachytal při úvahách, co asi měla přesně vúmyslu sním dělat. Trix oceňovala, že ačkoli vdoktorově případě neuspěla, neslyšela za celou dobu, co spolu pracovali, že by snad měl něco skýmkoli jiným zústavu. Měla ho tedy za bílou vránu, která se skutečně bezezbytku drží hesla– co je vdomě, není pro mě.

„Já jsem spíš přes praktické odívání,“ řekla Trix, která vyšlapala celý kopec, aniž by se zadýchala. Ito jí Sofie záviděla. Trix byla ovšem mladší než Sofie, byla vysoká astatná avčerných kalhotách, těžkých botách akožené bundě vypadala jako motorkářská královna. Postavila se vedle Sofie amuži začali vybalovat vybavení. Doktor se snimi tiše dohadoval.

„Kde máš Bestii?“ zeptala se tlumeně, čímž se ukázalo, že iona je natolik lidská, aby nenazvala Stolzovou její přezdívkou nahlas.

„Ty nevíš?“ zeptala se udiveně Sofie. „Vykopli ji vejš. Mám nového komisaře.“

„Nového komisaře? Znám ho?“

„Neznáš, je zkraje.“

„Ale,“ odpověděla Trix arozhlédla se. Její skupina se zatím mlčky převlékala do overalů adoktor ukončil výklad, jak posbírat ostatky. Otočil se kženám.

„Je to sympaťák,“ vložil se do hovoru avysloužil si Sofiin překvapený pohled. „Řekněte, že ne,“ zasmál se.

Inspektorka zavrtěla hlavou ařekla upřímně. „Jo, je to sympaťák, ale ne moje liga. Moc mladý amoc dobře oblečený.“

„Je to kretén?“ zeptala se zpříma Trix, ale odpovědi se jí nedostalo. Zezadu vyšli dva muži aSofie zrudla aběžela jim vstříc.

„Jsou tu technici ataké lidé zÚstavu soudního lékařství. Doktor by nechal ostatky převést, pokud stím souhlasíte.“

„Dobře,“ odpověděl komisař. Propustil faráře, rozloučil se sním apak se otočil na strážníka. „Díval se někdo do té kaple?“

Strážník zavrtěl hlavou ase sklopeným pohledem se chystal vyrazit. „Hej,“ zarazila ho Trix, „to už nechte na nás.“

Doktor Livingstone si přehodil tašku přes rameno, natáhl ke komisaři ruku akrátce mu ji stiskl. „Ode mě to bude zatím všechno. Zprávu dostanete co nejdřív.“ Trix stála za doktorem, trpělivě čekala, akdyž se otočil kodchodu, tak mu přátelsky zamávala, až se jí tmavý ohon dlouhých vlasů rozhoupal na zádech.

Podívala se pátravě na komisaře avyčkávala.

„Vy jste od techniků?“

„Správně. Theresa Troisiéme, ale obyčejně mi všichni říkají Trix. Oficiálně spadáme pod soudní lékařství, teda. Ale já vedu technický tým.“

„Tatínek byl Francouz?“ zeptal se komisař zdánlivě bezmyšlenkovitě, zdálo se, že automaticky reaguje na Trixinu neformálnost.

Trix se ušklíbla. „Ví bůh, kdo zrodiny. Mám to jméno po mamince.“

„Komisař Desmond. Po tatínkovi,“ usmál se. „Takže vy tady těm hochům šéfujete?“

„Jo. Velká šéfka. To jsem já. Co tady budete chtít projít?“

„To je těžké,“ přiznal komisař Desmond. „Podle doktora tady tělo leželo řadu měsíců. Chyběla jí část oblečení. Bunda, kabát, svetr, triko, něco takového. Prohledejte, co půjde, aseberte všechno. Dívejte se po známkách nějakého mejdanu nebo party. Zatím nevíme vůbec nic. Kdo to byl, co se jí stalo.“

„Děvče?“

„Zdá se, že ano. Nejspíš hodně mladá.“

„Hm,“ zabručela Trix aotočila se směrem ke kapli. „Divné místo.“

„Jo, taky si myslím,“ řekla Sofie.

„No,“ řekl komisař, „než půjdem, trošku bych se tu ještě prošel. Nevadí?“

Trix zavrtěla hlavou. „Nějaká sešlapaná tráva tady asi těžko hraje roli.“ Podívala se přísně na strážníka, který zaraženě přešlapoval uvrat apak zase na komisaře. „Uvás mám jistotu, že nebudete nikam nic házet ani nic sbírat. Doufám,“ dodala významně.

B

Otec Barraby se ohlédl po kapli, do níž právě vstupovali policisté. Zdálo se mu, že odtamtud zavanul zatuchlý zápach smrti, prachu akadidla, ikdyž to byl nesmysl. Ale vjem to byl tak nepříjemný, že se otočil na patě ahnal se dolů zkopce jako štvaný běsy. Něco vtom všem mu připadalo nepříjemně známé. Už jednou takhle utíkal zdětského hřbitova apřipadal si stejně pošpiněný. Než došel dolů, poněkud se uklidnil. Stím však opadl iadrenalin, díky kterému si dosud neuvědomil, jak nedostatečně je oblečený. Když se vynořil zpříkrovu stromů, začala mu být zima. Studený vítr se ani nenamáhal vanout příliš prudce, aby ho rozechvěl až do morku kostí. Schoulil se do košile arychlými kroky mířil kMaggoty.

První dům, který míjel, byl polorozpadlý statek starého Herberta Higginse. Herbert stál uprostřed ohrady mezi ovcemi acivěl na otce Barrabyho. Ion byl na předjarní chlad nedostatečně oblečený, ale na rozdíl od kněze stál rovně svypjatou hrudí vpolorozhalené staré košilí. Jen hlavu mu chránila obvyklá červená pletená hučka, impregnovaná starou špínou. Otec pocítil žaludeční šťávy až vkrku. Nedělal si iluze omoderním světě, onásilí, osexu aohrách. Proč nemůže být svět prostý ajednoduchý, takový, jaký ho zamýšlel bůh? Minul Herbertův statek apod nohama měl konečně asfalt maggotské silnice. Tady začínala civilizace, ale otci Barrabymu se pořád ještě neulevilo. Ikdyž měl dojem, že cítí Herbertův pohled vzádech, ve skutečnosti moc dobře věděl, že Herbert civí tam, odkud otec Barraby prchá.

Klid amír je jen iluze, kterou si bláhově namlouvá.

Na náměstí se shlukli lidé. Zjeho farníků tam nebyl nikdo, ale když se jim přiblížil na doslech, obrátili se všichni naráz kněmu azírali.

B

Trix vykoukla za zdí.

***

B