The Blacktongue Thief

Text Copyright © 2021 by Christopher Buehlman

Published by arrangement with Tor Publishing Group

All rights reserved.

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Alžběta Kalinová, 2025

Cover © Marie Bergeron, 2025

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2025

https://x.com/knihydobrovsky/

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

instagram.com/nasenakladatelstvi

ISBN 978-80-277-5708-4 (ePub)

ISBN 978-80-277-5709-1 (mobi)

PŘELOŽILA ALŽBĚTA KALINOVÁ

Obsah

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

51.

52.

53.

54.

55.

56.

57.

58.

59.

60.

61.

62.

63.

64.

65.

Poděkování

Věnováno Jennifer

Konečně, pod tímto

i jakýmkoli dalším měsícem.

1.

Sirotčí les

Brousila si na mě zuby Smrt.

A co hůř, měl jsem umřít ve společnosti těch ksindlů.

Ne že bych se umírání bál, ale co když hraje roli, kdo bude v tu chvíli s vámi? Společnost provázející vaše zrození je koneckonců dost určující. Pokud se narodíte do čistě ustlané kolébky obstoupené lidmi v hedvábných oděvech, čeká vás úplně jiný život než člověka, který na světě ze všeho nejdřív spatří rohatého kozla. Ohlédl jsem se na Pagrana a dospěl k závěru, že ten se takovému kozlovi nepříjemně podobá. Mohl za to hlavně jeho protáhlý obličej, dlouhé vousy a nelichotivý zvyk přežvykovat i s prázdnou pusou. Pagran býval farmářem. Frella, která vedle něj stála oblečená ve staré drátěné košili, bývala jeho ženou.

Stali se z nich zloději, ale zdaleka ne tak rafinovaní a lstiví jako já. Protože já jsem vyškolen v násilném odemykání zámků, šplhání po zdech, brzdění pádů, spřádání lží, napodobování hlasů a kladení i odhalování pastí. Krom toho jsem zdatný lučištník, šejdíř a vrhač nožů. Dovedu hrát na skřipky. Ovládám i několik zaklínadel. Sice to nejsou kdovíjaká kouzla, ale hodí se. Jenže za tohle vzdělání mi zůstal u cechu pobertů takový dluh, že jsem se ocitl až tady, v Sirotčím lese, kde jsme s těmihle tupci okrádali pocestné pěkně postaru. Peníze, nebo život, znáte to.

Loupežnické řemeslo se překvapivě dobře vyplatí. S touhle skupinou jsem pobýval teprve měsíc, ale už jsme stačili vykrást povozy s příliš nepočetnou posádkou, unést opozdilce z příliš početných skupin, a dokonce prodat kluka jednoho obchodníka malému oddílu úplatných vojáků, kteří nás měli dopadnout. Zabíjení jsem nikdy příliš neholdoval, nicméně ne že bych nebyl ochotný sem tam vystřelit nějaký ten šíp, abych se nedostal do maléru. Tak už to na světě chodí. Nastřádal jsem víc než polovinu částky, kterou jsem potřeboval o dožínkách splatit cechu, aby mi nezvýraznili moje tetování. Už tak je výrazné dost, děkuju mockrát.

Proto jsem číhal v křoví připraven k útoku a pozoroval osamocenou postavu, která se k nám blížila po Bílé stezce. Neměl jsem z ní dobrý pocit. Nejenom že si vykračovala, jako by jí nikdo na světě nemohl ublížit. Nejenom že vrány v korunách stromů krákaly jak zběsilé. Pochopte, studoval jsem magii. Sice jen trochu, ale z téhle pocestné jsem nějakou cítil. Nebyl jsem si jistý jakou, ale nějakou rozhodně. Z té ženy mi naskočila husí kůže jako z ticha před bouří. A krom toho, co by jedna osamocená žena mohla mít při sobě natolik cenného, že by se nám vyplatilo dělit to mezi sedm lidí? Nezapomínejme ani na našeho vůdce a jeho dvojitý podíl, který by nakonec vydal spíš na dobrou polovinu.

Podíval jsem se na Pagrana a lehce zavrtěl hlavou. Pagran mě probodl pohledem. Bělmo mu nepřirozeně zářilo, protože se celý zamaskoval blátem. Umazal si všechno až na ruce, aby se mu lépe znakovalo. Používal znakovou řeč vojáků, kterou se naučil ve Skřetích válkách. Znakové řeči pobertů, jíž jsem se naučil na základním stupni, se podobala jen částečně. Situaci příliš nepomáhal ani fakt, že mu chyběly dva prsty. Jeho odpověď jsem pochopil tak, že si mám zkontrolovat váček. Tak jsem se podíval, jestli mi z něj snad nepadají peníze, ale v tu chvíli mi to došlo. Radil mi, abych se podíval, jestli jsem někde neztratil koule. No jistě. Zpochybňoval mou odvahu.

Ukázal jsem na pocestnou, a aniž bych si byl jist, že mi rozumějí, použil jsem znak pro kouzelníka. Nevím, zda to Pagran pochopil. Odpověděl mi, že mám kouzelníka za zády, nebo to jsem si aspoň zpočátku myslel. Ve skutečnosti říkal, že nějakého kouzelníka si mám strčit tam, kam slunce nesvítí. Sjel jsem pohledem od vrchního ksindla zpět k ženě, která se nás chystala zabít.

Prostě jsem měl takové tušení.

→

Aby se člověk vydal Sirotčím lesem po Bílé stezce úplně sám, musí být kouzelník, dokonce i za příjemně teplého letního dne v měsíci hodokvasu. Jinak se musí jednat o cizince, opilce, sebevraha nebo nějakou nešťastnou kombinaci toho všeho. Tahle žena vypadala jako cizinka. Měla olivovou pleť a husté černé vlasy Spanthů. Pyšnila se také typickými výraznými lícními kostmi, za něž Spanthové vděčí ještě starému impériu. Připadala mi spíš mladší, možná kolem třiceti, ale přesněji jsem si její věk netroufal odhadnout. Byla malá, ale urostlá. Její ospalé oči klidně mohly být očima vražedkyně. Navíc byla oblečená k boji. Hrdlo jí chránil plátový límec, a pokud jsem se nemýlil, pod košilí měla lehkou kroužkovou zbroj.

Meč na jejím opasku byl kratší než většina mečů. Nejspíš takzvaný spadín, chcete-li vyklešťovák, který by z ní rozhodně činil Spanthku. Tamní rytíři bývali nejlepší jezdci na světě, když ještě po světě běhali nějací koně. V současnosti spoléhali na Cestu meče a štítu vycházející z tradice Starého Keshe, známou též jako Calar Bajat, s jejíž výukou začínali už v osmi letech. Spanthové si na výhružky moc nepotrpí. Byl jsem si jistý, že pokud bychom ji napadli, pak s tím, že ji zabijeme, ne že jí budeme zabitím jenom vyhrožovat. Dojde Pagran k závěru, že to za tu námahu stojí? Té ženě viselo na opasku několik váčků s penězi, ale zaútočil by na ni jenom kvůli nim?

Ne.

Ne, měl totiž v hledáčku ten její štít.

Domnělá Spanthka se dostala blíž a já rozpoznal červánkové ruměnce v okraji dřevěného štítu, který jí vyčuhoval přes ramena. To znamenalo, že musel být vyrobený z kmene vesny, stromu, který jsme během Skřetích válek vytěžili do té míry, že téměř vyhynul. Poslední vesnové lesy rostly právě v Hispanthii, a to pod bedlivým dozorem samotného krále. Za nedovolené vniknutí do nich hrozila oprátka, za nedovolené vniknutí s pilou by vás rovnou uvařili. Dřevo vesny je tolik ceněné z toho důvodu, že při správném zpracování a dobré péči zůstává živé a má schopnost se samo hojit. A dokud je živé, v podstatě nejde spálit.

Pagran její štít chtěl. Ačkoli jsem toužil po tom, aby otočil dlaň dolů, jako když se chystáte zhasit plamen svíčky, věděl jsem, že ukáže palcem vpřed a nařídí útok. Za Pagranem postávali tři zjizvení hromotluci a opodál jsem slyšel přešlapovat dva další lučištníky. Jeden z nich byl takový pověrčivý mladý třasořitka jménem Nearfas, kterému jsme všichni říkali Nervák, protože byl hrozně nervní. Políbil ušmudlaný liščí přívěsek, který nosil na krku. Hned za ním stála ve spadaném listí jeho bledá šilhavá sestra. Nikdy jsem neměl radost z toho, že já a oni uctíváme stejného boha, jenže byli Galtové, stejně jako já, stejně jako já se narodili s černými jazyky, které nás všechny odlišují, a stejně jako všichni galtští zloději jsme se i my modlili k pánu lišek. S tím se nedá nic dělat.

Vytáhl jsem z toulce šíp s tenkým hrotem, který se dokáže vtěsnat mezi kroužky drátěné zbroje, a namířil.

Upřeli jsme oči na našeho vůdce.

On upřel oči na přicházející ženu.

Vrány zakrákaly.

Pagran na ženu ukázal palcem.

To, co následovalo, se seběhlo v rychlém sledu.

→

Já napnul tětivu a vystřelil jako první. V prstech jsem cítil uvolnění správného tlaku a tětiva mě správně štípla do vnitřní strany paže. Dostavil se i ten hřejivý pocit provázející uvědomění, že jste trefili cíl. Pokud jste nikdy nestříleli z luku, nedokážu vám to přiblížit. Vzápětí mi kolem uší prosvištěly šípy mých dvou společníků. Jenže náš cíl už byl v pohybu. Žena se otočila a přikrčila tak rychle, že za svým štítem doslova zmizela. Co na tom, že nebyl nijak zvlášť velký? Přesto se za ním dokázala umenšit.

Od dřeva vesny se odrazily dva šípy. Kde skončil ten můj, to jsem neviděl. Pagran a jeho tři rváči zaútočili. Pagranova dlouhá kůsa se leskla ve vzduchu jako příliš velký kuchyňský nůž naražený na tyč, Frella se rozběhla s těžkým obouručním mečem za zády a dva další, kterým budeme pro zjednodušení říkat Kopí a Sekera, vyrazili za nimi. Aby mohla Spanthka čelit jejich útoku, musela se postavit a mým úkolem bylo prostřelit jí koleno, jakmile tak učiní.

Jenže v tomhle bodě se to celé zamotalo.

Mezi stromy na druhé straně cesty jsem zahlédl nějaký pohyb.

Hlavou mi probleskly tři myšlenky zároveň.

Z lesa vylétá vrána.

Vrány přestaly krákat.

Ta vrána je nějak moc veliká.

K cestě přilétala vrána veliká jako jelen.

Bezděky jsem zalapal po dechu.

Když poprvé v životě spatříte bojového korvida, je to nezapomenutelný pohled.

Zvlášť když ten korvid není na vaší straně.

Pták chytil Kopí za nohu a trhl. Jakmile se ta ubožačka rozplácla na zem, začal jí svým tvrdým zobákem drásat záda. Vzpamatoval jsem se a hlavou mi problesklo, že bych měl nejspíš vystřelit další šíp, jenže to už se korvid vznesl a zaměřil se na Sekeru. Mladík se ve skutečnosti jmenoval Jarril. To nezmiňuju proto, že byste ho měli poznat nějak hlouběji, nýbrž protože jeho další osud byl příšerný a já bych si připadal hloupě, kdybych mu říkal jen Sekera.

Jarril vycítil, že se k němu nestvůra blíží z boku. Strnul a pak se k ní otočil čelem, jenže potom už nestihl víc než se rozmáchnout sekerou. Korvid ho bodl zobákem do míst, kam nechce být bodnut žádný muž. A nezapomeňte, že takový korvid dokáže zobákem prorazit i lebku. Těžká drátěná košile sice Jarrilovi sahala až po kolena, jenže to, co mu pod ní teď zbylo, ani nestálo za řeč. Padl na zem omráčený bolestí, dokonce ani nekřičel. Pohlédl jsem doleva. Tam stál v předklonu Pagran, byl zbrocený krví, i když ta nejspíš patřila Frelle, protože Frella krvácela dost za oba. Z ošklivé rány, která se jí táhla od lokte až do podpaží, se řinula krev a barvila zem do ruda.

Spanthka změnila postoj a já zahlédl její meč. Rozhodně to byl spadín. Dost ostrý k bodání, dost těžký k sekání. Velice dobrý meč. Možná nejlepší krátký meč, jaký kdy existoval. A že to s ním uměla! Pohybovala se tak rychle, že jsem sotva postřehl, jak překročila Frellu a odkopla její obouruční meč z dosahu.

Kopí se mezitím snažila vyškrábat na všechny čtyři. Připomínala dítě, které se pokouší o první krůčky. Nervák vedle mě zvolal: „Awain Baith!“ To v galtštině znamená pták smrti. S tímto výkřikem na rtech zahodil svůj luk, pobídl svou sestru, aby udělala totéž, a vzali nohy na ramena.

Kromě mě tedy nezůstal mezi stromy žádný další lučištník. Spanthku jsem neměl jak zasáhnout. Neustále mým směrem držela štít, dokonce i když právě utínala Kopí ruku těsně pod zápěstím. Zvláštní, co si člověk pamatuje. Já si také pamatuju, že mosazný střed jejího štítu byl vytepaný do tvaru mraku dujícího vítr. Takového, s nímž se občas setkáte na okrajích map.

Pagran se mezitím znovu chopil své kůsy a začal se bránit útokům dorážejícího ptáka. Ten do zbraně dvakrát klovl, aniž se Pagranovi podařilo ho bodnout. Jako by si ani nevšiml toho, že jsem po něm vystřelil. A minul. Takový korvid se pohybuje nepředvídatelně a nezasáhnete ho ani na vzdálenost dvaceti kroků, pokud není zrovna v klidu. Potřetí chytil ostří kůsy do zobáku a trhl jím na stranu, čímž donutil Pagrana k otočce. Pagran se musel otočit, aby o zbraň nepřišel, a právě v tu chvíli k němu přiskočila Spanthka, rychle a ladně jako panter, a sekla ho těsně nad kotník. Vůdce naší skupiny klesl k zemi a schoulil se do sténajícího klubíčka. Boj skončil.

Do háje.

Přiložil jsem k tětivě další šíp. Bojový korvid si mě změřil pohledem.

Bylo mi jasné, že luk mě nezachrání. Vpředu na opasku mi visel dobrý nůž. V hospodské rvačce bych jím dokázal rozpárat kdejakého chlapa, ale proti zbroji mi byl k ničemu. Vzadu jsem sice měl ještě solidní rondel – dýku, která by kroužkovým brněním prošla –, jenže proti tomuto meči v rukách této ženy mi byl platný asi jako obyčejná větvička. A to se ani nezmiňuju o tom zatraceném ptákovi.

Zamířili ke mně.

Spanthce bych utéct dokázal, ale jejímu korvidovi nikoli.

Nestydím se přiznat, že jsem si v tu chvíli maličko cvrknul do kalhot.

„Lukostřelče,“ oslovila mě s výrazným hispantským ř. „Pojď a pomoz svým přátelům.“

→

Ve skutečnosti se nejednalo o mé přátele, ale to nebyl důvod, abych je nechal poražené a zmrzačené na Bílé stezce. I když si to zasloužili. Spanthka si vytáhla z košile zakrvácené v podpaží šíp. Jeho křidélka se shodovala s křidélky šípů v mém toulci.

„Slušný zásah,“ zhodnotila a šíp mi vrátila. Taky mi dovolila, abych si přihnul z jejího vaku. Měla v něm dobré, těžké, černé víno. Nejspíš pocházelo z Hispanthie, stejně jako ona. Pagran, který se s bolestivým úpěním doplazil k nejbližšímu stromu a opřel se o jeho kmen, nedostal ani doušek. Frella se nehýbala, krvácela tak moc, že musela každou chvíli upadnout do bezvědomí. Upírala ke Spanthce nadějný pohled, zatímco jsem vyrobil z větviček dlahu, přiložil ji na její ruku a ovázal podkolenkou. Víno bylo jenom pro mě. Ocenění za to, že jsem dobře mířil. Spanthové jsou už takoví. Pokud se jim chcete zalíbit, měli byste je zranit. Je to nejjistější způsob.

Když už je řeč o zraněných, Jarril ležel stále ještě v bezvědomí. Bylo to tak nejlepší, jen ať spí. Pokud někdo doteď čůral vestoje, nechce se probudit a zjistit, že odteď si bude muset pokaždé dřepnout. Zvlášť když je tak mladý, že sotva zjistil, k čemu všemu se používá to, o co právě přišel.

Kopí sebrala svou useknutou ruku a rozběhla se s ní do lesa, jako by snad znala přišívače rukou, který bude mít brzy padla. Kam se ztratil bojový korvid, to jsem netušil. Jako by se vypařil.

Co se Spanthky týče, ta se vydala dál, jako by se jen něčím škrábla a umazala si košili od krve. Jako by se nic nestalo. Jenže něco se stalo.

Setkání s tou hispantskou ptáčnicí mi právě změnilo život.

2.

Včela a pětník

Dostat Frellu s Pagranem zpátky do tábora nebylo vůbec snadné. Pagranovi jsem podal jeho kůsu, aby se měl o co opírat, a Frellu jsem musel přidržovat celou cestu, více než kilometr po nerovném povrchu. Naštěstí byla štíhlá – dobrá na hradby, jak říkají vojáci –, takže jsem s ní neměl tolik práce, kolik bych mohl mít. Mistři ze základního stupně by mě za takovou pomoc pokárali. Ihned by pochopili, že nechat se rozprášit na Bílé stezce znamená konec naší neveselé party. A že ti dva vyplašení lučištníci zůstanou spolu, jelikož se jedná o sourozence, a velmi pravděpodobně si před dalším dobrodružstvím dopomůžou ke všemu, co v táboře najdou.

Po mně tam zůstaly jen skřipky, dobrá přilba, kterou jsem měl v úmyslu prodat, a karafa galtské whisky.

Na té přilbě mi zas tolik nesešlo a v karafě s whisky už bylo jenom na dně, sotva dost na svlažení rtů. Ale na těch skřipkách mi záleželo. Rád bych vám řekl, že patřily mému drahému tatíčkovi nebo něco podobného. Jenže můj drahý tatíček byl ubohý horník, jen další chudák, a hudební nadání postrádal tak moc, že falešně i prděl. Ty skřipky jsem ukradl. Štípnul jsem je, zatímco se můj společník dohadoval s jedním studentem hudby, jestli večer v hospodě zpíval čistě. Aby bylo jasno, tak nezpíval, ale skřipky měl parádní. Než abych je prodal, radši jsem svému společníkovi vyplatil polovinu jejich ceny. A teď je ti dva šmejdi střelí za pár drobných, protože přede mnou mají takový náskok, že v podstatě nemám šanci je chytit.

→

Prvním městem ležícím západně od Sirotčího lesa je Cadoth. Je to zároveň poslední pořádné holtské město před ještě hustšími lesy a rozlehlými vrchovinami Norholtu. Význam každého sídla lze odhadnout podle počtu chrámů jednotlivých bohů, které v něm stojí, a podle jejich velikosti. Uvedu příklad. Taková vesnice, kterou prochází jediná hliněná cesta, najdete v ní jednu hospodu, která se navíc krčí v zadní cimře domu nějakého tlustoprda, a při orání se všichni dělí o posledního umírajícího volka, bude mít jeden chrám Všesvatého. Nezastřešený, s otesanými kmeny místo lavic a malým oltářem osvětleným lojovými svícemi, na němž se během roku střídají různé sošky bohů v závislosti na měnících se svátcích. Ty sošky budou vyřezané z jasanového nebo ořechového dřeva, přičemž bohyně budou mít veliká prsa a bohové malé neškodné pindíky. Tedy až na Hára, který bude mít péro jako zvíře, protože všichni vědí, že to je pořádný kanec, co klátí Lunu tak nemilosrdně, že si musí každý den lehnout za hory, aby si po vášnivé noci odpočinula.

V trochu větším sídle, kde se uživí jedna děvka na plný úvazek, aniž by musela bokem ještě vařit pivo nebo zašívat košile, najdete chrám Všesvatého s doškovou střechou a bronzovým diskem v olověném nebo železném čtverci. Navíc tam bude i chrám zasvěcený jakémukoli bohu, o němž se místní domnívají, že jim bude nejmíň srát do ksichtů, které plni naděje obracejí k nebesům.

Cadoth je tak velký, že už moc nezbývá, aby mu i cizinci začali říkat říkat město. Skutečné obchodní centrum s pořádnou křižovatkou, chrámem Všesvatého se zářícím bronzovým sluncem, vysokou Hárovou věží zakončenou dřevěným jelením parožím a dalšími chrámy zasvěcenými tuctu jiných bohů. Nápadně mezi nimi chybí chrám boha moře Mithrenora, protože o toho se hluboko ve vnitrozemí nikdo moc nezajímá, a ze zřejmých důvodů také chrám Zapovězeného boha.

Jednou z věcí, které v sídle takové velikosti rozhodně najdete, je Oběšencův dům, sídlo cechu pobertů. Právě tady budu muset pořešit svůj dluh. Moje letní dobrodružství s Pagranem a jeho tlupou hrdlořezů šla dobře, dokud nám nenakopala zadky ta Spanthka s vražedným ptákem. Po téhle eskapádě mě Nervák se Sněženkou – dva lučištníci, co vzali roha, jakmile se ten korvid objevil – úplně vybrali. Potřebuju peníze. A to rychle. Zahrát si několik partiček věží nemůže být špatný začátek.

Věděl jsem, že taverna Včela a pětník bude to správné místo, protože včela i pětník jsou dvě z karet balíčku, s nímž se hrají věže. Spolu s věžemi, králi, královnami, vojáky, sapéry, lučištníky, smrtí, zrádcem a samozřejmě zloději, kteří jsou běžně zastoupeni ilustrací chňapající ruky.

Samozřejmě jsem nečekal, že tam najdu jen karbaníky. U okrajových stolů vysedávalo několik bohabojných pastýřů v nikdy nemytých vlněných vestách, po desetiletí impregnovaných ručně vtíraným sádlem, a zelinářů s kyselými výrazy, kteří spolu tiše probírali déšť a škůdce. U baru postávali dva mladíci, jimž u opasků visely měděné pohárky, do kterých se při hraní věží sbírají peníze. Přestože měli za pasem taky meče, jako by se zdráhali přidat k trojici starších, hrubě vyhlížejících žen, které vesele hrály u červotočem prolezlého stolu.

Já se taky zdráhal, ale hrát jsem potřeboval.

„Nepotřebujete čtvrtého?“ zeptal jsem se plešaté drsňačky, která zrovna míchala balíček karet. Prohlédla si moje tetování. Měla plné právo dát mi facku, ale nějak se jí nechtělo. Ani zbylé dvě hráčky nestály o pivo zdarma, takže ani jedna z nich se o výhru nepřihlásila.

Plešounka kývla na prázdnou židli, a tak jsem si sedl.

„Hrajete Lamnurky, nebo Mourayovky?“ zeptal jsem se.

„Co jako myslíš, ne asi?“

„Takže Lamnurky.“

Mourayovky používá šlechta a jí podobní. Jsou na nich propracovanější kresby. Ale lidé, co mají neustále špínu za nehty, hrají s Lamnurkami. Na těch jsou jednodušší ilustrace, obsahují jenom dvě královny místo tří a žádného lékaře, který by vás dokázal zachránit v případě, že si líznete smrt. Já osobně dávám přednost Mourayovkám, jenže na druhé šance moc nevěřím.

„Zaplať vklad,“ vyzvala mě.

Vytáhl jsem z kapsy dost peněz, abych mohl vstoupit do hry.

Cink, cink!

Rozdala mi karty.

Vyhrál jsem dvě ze tří kol turnajů. To třetí jsem složil jen proto, aby to nevypadalo, že podvádím. Ale během války nabobtnal bank do té míry, že jsem si ho nemohl nechat ujít. Blondýna s jizvou ve tvaru rybářského háčku bezhlavě zvyšovala sázky, protože si s posledním králem v ruce připadala neporazitelná, ale já zahrál zrádce, zastřelil lučištníkem její královnu, která by zrádce chytila, sebral jsem jí krále a vyhrál. Opět. A hodně.

„Jakstudělal, tšmejde?“ vyhrkla ta plešatá, přičemž jako správná holtská pouliční potvora polykala koncovky a drmolila tak, že jí skoro nebylo rozumět. Ani šmejd nebylo příjemné označení, ale na druhou stranu jsem ji právě zruinoval.

„Jen štěstí,“ odpověděl jsem po pravdě.

O štěstí vám povím víc později.

Chvíli váhala, jestli mě má zabít, nebo jen zfackovat. Nakonec se mě rozhodla vyhnat.

„Padejvodnašhostlu,“ zavrčela. Tím myslela, že bych opustit jejich stůl, a tak jsem si shrnul výhru do košile a sesypal ji do váčku na opasku. Pak jsem s úsměvem odešel v doprovodu několika poznámek o mém otci, z nichž doufám žádná nebyla pravdivá. Nezfackovaly mě jen proto, že byly příliš zabrané do hry. Hádal jsem, že v tom budou pokračovat, dokud dvě z nich nepřijdou o všechny peníze, a potom se nejspíš poperou. Žádný div, že tolik kazatelů tolika bohů proti hazardu tolik brojí. Hazard připravil o život víc lidí než Vražedná abeceda. Málem bych řekl, že má na svědomí víc životů než Skřetí války, ale to by byla příliš nechutná nadsázka dokonce i na mě.

Odebral jsem se k baru a tam, za jedním hromotlukem, který byl jako dělaný k tomu, aby se za něj dalo šikovně schovat, se o hrubé dřevo opírala ona Spanthka. Nejistě jsme si kývli na pozdrav. Místo u baru vedle ní, k němuž jsem měl původně namířeno, nečekaně zaujal jakýsi prodejný kluk s příliš výrazným černým líčením na očích. Přeletěl ptáčnici od hlavy k patě pohledem a seznal, že by víc než ušla. Skutečně, byla svým způsobem velmi půvabná. Měla husté černé vlasy a oči modré jako moře. Jen jsem se nedokázal rozhodnout, zda by vypadala líp, kdyby nepůsobila tak ospale, nebo jí právě ta ospalost dodává jisté kouzlo. My muži milujeme ženy, kterým je všechno putna, pokud jsou krásné. Taky milujeme veselé ženy, pokud jsou pěkné, nebo smutné ženy, pokud jsou líbezné, dokonce i vzpurné holčičky, pokud mají pohlednou tvářičku. Ano, ta Spanthka byla pěkná. Ale kdyby měla uhasit požár úsměvem, půlka města by lehla popelem. Nezdálo se, že by si toho nadšeného mladého zajíčka všimla. Soustředila se na své víno a civěla do prázdna. Ztrápené děvče s dobrou postavou. To kluci žerou.

Vyhlédl jsem si jiné místo.

Jedna celkem talentovaná galtská harfistka právě zpívala „Rozedrané moře“. Tato píseň získala na oblíbenosti zejména poté, co padlo tolik mužů, že najít si manžela se pro řadu dívek stalo téměř nedostižným cílem.

Neměla úplně marný hlas, takže po ní nikdo nehodil flaškou.

Ve vlnách v Rozedraném moři

já o dni horkém plavala.

Že jinoch sličný do vln se noří,

po chvíli jsem zahlédla.

Muž k dívce krásné doplaval,

svou milou lačně objímal,

mi hanba, že já zůstala,

blíž za nimi se vydala.

Mladá a málo zkušená,

toužíc o touze zvědět,

pod hladinu jsem zaplula,

zvědavá, co moře dá mi vidět.

Dva páry nohou spletené?

Kdepak. Dvě ploutve zřela jsem.

„Jinochu sličný, kde nohy máš?

Či pod hladinou přebýváš?“

„Ač mužským tělem oplývám,

v hlubinách moře domov mám.

Nehledej muže sobě v moři,

na břehu lidská vášeň hoří.“

Tu mořská panna vlídně dí:

„Domů jdi, do světa lidí patříš,

ač mužů zbylo pomálu,

správného jistě spatříš.“

A tak jsem domů odešla,

rozkoše v moři nenašla.

Namísto trochy chlípnosti,

dostalo se mi moudrosti.

Dočkala se chabého potlesku a jen několika drobných do klobouku, takže si harfu sbalila a vydala se do jiné taverny s nadějí, že tam narazí na vděčnější publikum.

V jednom rohu se usadila prodejkyně zaklínadel z cechu magiků. Měla bíle napudrovaný obličej a špičky palce a dvou následujících prstů levé ruky sepjaté k sobě, což byl znak jejího cechu. Zapálila svíčku omotanou svým copem, aby dala najevo, že přijímá zákazníky. Za okamžik už jí do rukou vložila minci jakási mladá žena v oblečení z nahrubo spředené vlny a začala čarodějce šeptat do ucha svá přání.

Jakmile jsem si objednal a poprvé lokl solidního červeného piva, které u Včely a pětníku čepovali, postavil se vedle mě takový nepříjemný podsaditý chlápek v ošoupaném a špinavém koženém oděvu a zadíval se na moje tetování. Otevřená dlaň s několika runami na mé pravé tváři. Bylo vidět jen v záři ohně, v níž vynikly jeho červenohnědé linky, a dokonce ani tehdy nijak výrazně, připomínaly spíš starou henu. Lidé si často ani nevšimli. Ale tenhle chlápek naneštěstí ano.

„To je ruka dlužníka, ju?“

Ju, typický norholtský dodatek. Ta hospoda jako by byla plná Norholtů, což dávalo smysl, jelikož jsme nebyli nijak daleko od hranice provincie.

Pravidla mi velela tetování přiznat, ale ne abych to dělal s nadšením.

„Ju,“ zabručel jsem neurčitě, aby nepoznal, jestli si z něj utahuju, nebo jsem stejný vidlák jako on.

„Vidíš to, hospodo, ju?“

„Vidim,“ odsekla výčepní, aniž se na něj podívala. Zrovna stála na stoličce a natahovala se k vysoké polici pro láhev vína, kterou si objednala ta Spanthka.

„Už se někdo přihlásil o pozornost cechu?“ zeptal se jí ten buran.

„Máš žízeň, ju?“ odpověděla mu statná výčepní, taky Norholtka. „Ještě ne.“

Křupan v kůži si mě změřil pohledem. Trochu jsem se narovnal, aby si mohl prohlédnout i dýku na mém opasku, která mimochodem skvěle bodala i sekala. Byla to opravdu pořádná dýka. Říkám jí Palthra, což v galtštině znamená okvětní plátek. Rondelu, který nosím na zádech, přezdívám Angna, v překladu hřebík. Pochvu Palthry mám vyloženou dvěma drobnými koženými růžemi. Ne že by z ní měl ten chlap vidět něco víc než jen jílec a pochvu. Kdybych na kohokoli, kdo mě ve jménu pobertů udeří, vytáhl zbraň, usekli by mi palec. A kdybych ho náhodou za facku bodl, zástupci cechu by mě bodli přesně do stejného místa.

Otázka byla, jestli to ten zabedněnec ví.

„V tom případě se o pozornost cechu hlásím já. Dlužníku, ve jménu cechu pobertů, nastav tvář.“

Takže to věděl.

Ohlédl se na tu krásnější ze dvou slečinek, kterým předtím nadbíhal, rozmáchl se a dal mi facku. Samozřejmě to bylo nepříjemné, navíc mi prstenem trochu rozsekl ret. Ale žádná facka mě nebolí tolik jako vědomí, že mi ji vlepil nějaký hňup a já mu to nesmím oplatit. Nesmím na něj dokonce ani promluvit, pokud rozhovor nezačne on.

Výčepní mu nalila malé pivo na účet pobertů. Nechala na něm spoustu pěny, aby mu tím dala jasně najevo svůj názor na lidi, kteří dělají z Norholtů zbabělce. Zbabělce, co mlátí ty, kteří se nesmí bránit. Buran se napil a na téměř holém horním rtu mu zůstal bílý knírek. Musel si ho otřít do rukávu.

„Chlap by měl svý dluhy platit,“ prohlásil s přesvědčením čerstvého dvacátníka. Zabručel to napůl sám pro sebe, napůl pro všechny ostatní, ale nic víc jsem ani nepotřeboval. Po tom políčku se mnou už mluvit neměl. Teď už jsem tedy směl promluvit i já.

„Chlap by taky měl mít ruce aspoň trochu od práce,“ poznamenal jsem. „Ty tvoje vypadají, jako by sis je půjčil od nějakého budižkničemu s modrou krví.“

Zdálo se, že moje odpověď ho zaskočila, ale docela rychle se vzpamatoval a připil mi svým pivem. Nejspíš aby mi dal najevo, že dostal, co chtěl, a nějaké moje řeči jsou mu fuk. Jenže nebyly. Té mé poznámce se někdo z hostů zasmál, což ho zamrzelo, zvlášť když měl u sebe ty dvě slečinky. Lidi jako on dobře znám. Narodil se do rodiny, která měla trochu peněz, ale byl to takový idiot, že se sebral a opustil rodinnou hospodu nebo hokynářství nebo co já vím, jaký podnik jeho bradavicemi porostlá máti vedla. Nedokázal totiž snést, že mu někdo říká, co má dělat. Možná se nějak dostal na jednu z pobertovských farem, kde ho vybavili základními triky, aby se mohl vydávat za zloděje, jenže nepobral ani ty a nechal se vyrazit ještě dřív, než mu dluh narostl. Teď už se potloukal světem tak dlouho, že mu smrděly šaty, ale ještě ne tak dlouho, aby musel střelit svůj poslední dobrý prsten. Nejspíš už jenom jeden drsný týden ho dělil od toho, aby se začal prodávat nebo se stal nájemním žoldákem, jenže na to první nebyl dost krásný a chytrý a na to druhé nebyl dost silný.

Skoro bych toho ksindla litoval, kdyby mě po té jeho facce pořád ještě nepálila tvář. Proto jsem pokračoval. „Co se pobertů týče, klidně mi dej ještě jednu. Hanba vyplýtvat takovou možnost a neudělat žádnou škodu, ty zparchantělej mrde.“

Mimochodem, pokud jste nikdy nebyli v Galtii ani v Norholtu, mrd znamená mokrý prd. Takový ten, co myslíte, že bude neškodný, ale k vaší hanbě a smutku se z něj vyklube pravý opak.

Tomu už se zasmálo několik přítomných, hlavně pastýřů a farmářek, tedy těch, kteří slabost neodpouštějí. Takže nemohl dopustit, aby to bylo poslední slovo, jinak by pravděpodobně později, až začne pivo téct proudem, musel několika z nich složit účty. Rozumný muž by si ta dvě děvčata neprodleně odvedl do jakékoli kupky sena, kterou si k jejich vzájemné výměně breberek vyhlédl, protože tak by mohl opustit bojiště s čistým štítem.

„Jenže já se ti nesnažil ublížit, ju? Chtěl jsem akorát svoje pivo. Ale jestli chceš, klidně ti ublížím, ty pitomej galtskej cecku.“

Spanthka chytila zátku vína do zubů, vytrhla ji z láhve a s pobaveně zvednutým obočím si nalila plnou sklenici. Nejspíš nevěděla, že cecek znamená prso. A nejspíš nevěděla ani to, že výraz, který jsem hodlal následně použít, znamená zvlášť líbeznou kudrlinu v chloupcích na přirození.

„O tom pochybuju, ty šablíku,“ odfrkl jsem. „To mě už víc potrápily zaražený větry, než bys mohl ty. Ale pokud to chceš zkusit, tak prosím. Vraž mi jednu, ale pospěš si, než tvoje sestřičky dojdou k závěru, že si sedly ke špatnýmu stolu.“

S tím jsem se špičkou černého jazyka dotkl nosu a mrkl na něj.

Což zabralo.

Rozmáchl se, aby mi dal pěstí do zubů. Skrčil jsem se a jeho útok z velké části vykryl ramenem. Nebudu vás tu nudit výčtem toho, jaké rány následovaly. Řeknu jen tolik, že po mně máchal těmi svými kočičími pacičkami a brzy jsme skončili na zemi, kde jsem ho tu popadl za hlavu, tu chytil za ruku, tu znova za hlavu. Smrděl jako týden starý pot a kožené oblečení jako by mu začínalo plesnivět. Z kůže už plíseň nedostanete nikdy. Kolem nás se ozývaly výkřiky:

„Teď, teď!“

„Vraž mu jednu!“

Nakonec nás výčepní oddělila koncem řemdihu, který měla připevněný na stěně hned nad zrcadlem z mosazného plechu. Nejspíš jím dělala pěšinky na skřetích hlavách už za dob Dívčí války.

Vstal jsem s rukou přitisknutou ke krvácejícímu rtu, ale rozhodně jsem na tom nebyl hůř než pan Smradlavý. Jelikož si začal, a navíc to byl zjevně hňup, výčepní ho strčila směrem ke dveřím. Cestou nabral obě slečny.

„Že zdravím poberty,“ zavrčel na mě při odchodu způsobem, z něhož bylo jasné, že ho kdysi měli v rukách, ale vyplivli ho zpátky na ulici.

„Škoda žes nestačil dopít to pivo,“ zavolal jsem za ním.

Pak jsem se podíval tam, kde předtím stála ona Spanthka. Musela odejít během souboje. Žena, která má někam namířeno. Žena, která nechce být poznána. Zajímavé. Ten kluk s černě namalovanýma očima na mě civěl asi se stejným zájmem, jako by hleděl na pouličního psa, který se nějak přimotal dovnitř. Mrkl jsem na něj. Ohrnul nos a podíval se honem jinam, což jsem přesně chtěl, protože jsem si potřeboval něco schovat do váčku.

Prsten pana Smradlavého.

Ze skřetího stříbra.

Nejspíš to byl nejcennější předmět, který ještě vlastnil.

Ten stál za to, abych si od něj nechal dát pár chabých, špatně mířených ran, které jsem měl plně pod kontrolou. Pořádně jsem ho štípl do prstu, když jsem mu ho sundal, aby měl pořád pocit, že ho ještě má. S trochou štěstí si jeho ztráty všimne až někde na seně.

A já štěstí mám.

Mám velké, velké štěstí.

→

V mnoha ohledech jsem zcela obyčejný člověk. Možná o něco menší než většina, ale Galtové nebývají velkého vzrůstu. Jsem hubený jak lunt. Nemám žádný zadek, takže musím nosit pásek, aby mi pumpky nesklouzly až někam pod řiť. Už jsem říkal, že slušně hraju na skřipky. Asi byste mi nešli po krku, ani kdybych někde poblíž vás zpíval, ale na druhou stranu jako hudební doprovod na svatbu byste si mě nejspíš nenajali. Některé věci mi vyloženě nejdou. Třeba se neumím nesmát, když mi něco připadá vtipné. Neumím dobře počítat z hlavy. Zahradničit. Zvedat těžká břemena. Ale krást? Na to mám talent. Součástí tohoto talentu je dar uvědomovat si, kdy mám štěstí. Štěstí je totiž jedna ze dvou věcí, které mi sudičky daly do vínku. O té druhé později.

Štěstí je skutečné. Kdokoli tvrdí opak, snaží se jen slíznout za svůj úspěch všechnu smetanu. Štěstí je jako řeka a já dokážu vycítit, kdy v ní stojím a kdy ne. Jen se nad tím chvíli zamyslete. Mnoho lidí se pouští do něčeho těžkého nebo něčeho s malou pravděpodobností na úspěch, aniž by tušili, zda uspějí, nebo ne. Já na to jdu jinak. Když cítím hluboko v srdci vnitřní zář štěstěny, pak vím, že se mi podaří štípnout té ženě váček a že v něm najdu diamant nebo tři zlaté lvíny. Vím, že se mi podaří doskočit až na tu vzdálenou střechu a nedopadnu na uvolněné tašky. Stejně jako vím, že když si sednu k partičce věží, moji spoluhráči se utopí ve včelách a pětnících a nejspíš je čeká i jedno nebo dvě dostaveníčka se starou známou Smrtí.

Hry založené na náhodě ve mně probouzí proud štěstí, které se brzy začíná vymykat kontrole. V kostkách nemůžete vyhrávat donekonečna, dřív nebo později by vás ostatní chtěli podříznout. Ještě horší ale je, že když si vyplýtvám všechno štěstí u hazardních her, bude mi chybět později, až ho budu potřebovat. Jakmile cítím, že mi štěstí došlo, přeběhne mi mráz po zádech. Tehdy totiž vím, že na té zledovatělé cestě nejspíš uklouznu a narazím si kostrč. Radši chodím s hlavou skloněnou, protože mám velkou šanci natrefit na chlápka, jehož jsem rok předtím podvedl, nebo na slečnu, kterou jsem opustil bez rozloučení.

Když jsem se zapsal do cechu pobertů, bylo to právě štěstí, co mě posunulo z farmy na elitní školu. Do základního stupně cech běžně nabírá všechny chlapce a děvčata, které sežene, ale jenom tři z devíti škol jsou elitní. Na farmách vás naučí základy odemykání zámků, lezení, boje s nožem, ale nic pokročilejšího. Žádná zaklínadla. Ani řeč zvířat nebo jak hledat pasti, jak někoho obloudit, jak odvést pozornost jiným směrem. Na farmě získáte jen základy mnoha dovedností. Po jejím absolvování jste silní, rychlí, drsní, trochu šikovní a těžce zadlužení. Pokud dluh dokážete splatit, můžete si gratulovat. Pokud ne, propadnete cechu. Což znamená, že cech má k dispozici tisíce a tisíce prostitutek, svalovců a lidí na těžkou práci. Může povolat do zbraně rozvášněný dav, napadnout nějaké město a zase armádu rozpustit a uklidit své lidi dřív, než se dostaví vojáci příslušného barona.

Já chodil na elitní školu.

Nebo si to aspoň myslím.

Bez ohledu na to vězím v dluzích až po uši, tedy přesně tak, jak se jim to líbí.

Jen si to přečtěte sami.

Nejváženější Kinchi Na Shannacku,

Terciáne Pohybové akademie,

Primáne Kouzelnické akademie,

Dlužníku

My, pokladníci Akademie vzácných umění v Pigdenay, vázáni věrností cechu pobertů, si Vás dovolujeme s nejvyšším odporem a nemalým zklamáním informovat, že masa Vašeho dluhu přerostla skořápku Vaší ochoty do práce a hrozí, že Vás rozdrtí.

Jelikož jste v posledních čtyřech obdobích splatil v průměru vždy méně než dvě kopy, cítíme povinnost Vám sdělit, že tímto hlemýždím tempem svůj dluh v celkové výši 85 kop zlata, 1 zlatý reginál, 1 stříbrný svršek a 3 stříbrné spodky (plus úroky) splatíte přibližně za 16 let. Nepotřebujeme znát ani názor našich odborných odhadců, abychom dospěli k závěru, že tato doba s nejvyšší pravděpodobností přesahuje délku Vašeho reálného dožití, a i kdyby ne, sahá až za hranice období, během něhož můžete svou profesi vykonávat úspěšně. Pouze na přímluvu jednoho z Vašich někdejších mistrů jsme rozhodli ponechat ohodnocení Vaší výnostnosti na původní úrovni a nepřistoupit k výstražným opatřením typu újmy na zdraví či usmrcení před zraky veřejnosti.

Proto Vám pod trestem odpalcování přikazujeme, abyste se dostavil do nejbližšího zapsaného cechovního domu k pohovoru a vyčinění, které s nejvyšší pravděpodobností povedou k propadnutí cechu významnějšího druhu. Na základě našich zpravodajských informací soudíme, že se nacházíte na Bílé stezce, a dáváme Vám tímto na vědomí, že patrně nejbližší cechovní dům ve Vašem dosahu se nachází v Cadothu. Dovolujeme si doplnit, že v případě osobního složení

2 zlatých lvínů a 5 stříbrných sovínů

nebo

1 kopy zlata, 2 zlatých reginálů a 1 stříbrného šilinku

se následující jednání ponese ve výrazně srdečnějším duchu a významně přispěje k posílení naší jistoty ohledně upřímnosti Vašich budoucích úmyslů. Není snad třeba připomínat, že dovednosti, jimž jste se naučil v naší instituci, bývají zárukou, že většina studentů dokáže sehnat dostatek prostředků a své jméno očistit klidným tempem během 7 let, se štěstím a při tvrdé práci během 3 let, a že benevolence z naší strany, díky níž jste byl pouze označen znamením otevřené ruky, nebude mít dlouhého trvání, pokud ji brzy nepodpoří nějaký chvályhodný čin z Vaší strany.

S jemností (prozatím)

pokorní pokladníci

Vašich

Mistrů umění vzácných a ceněných

Ad manum proprium

Prvního pirmdne měsíce hodokvasu roku 1233

Nyní je osmnáctého, měsíc hodokvasu je přesně v polovině. Měsíc zrnobraní se kvapem blíží a s ním i doba splatnosti pravidelné splátky cechu.

Ten prsten byl dobrý začátek, ale věděl jsem, že v Cadothu budu muset ukrást ještě něco dalšího.

A že na to budu muset sehnat kupce.

3.

Hovnoprd

„Skřetí stříbro, co?“ poznamenala postarší žena a zamračila se do šperkařské lupy na prsten, který jsem ukradl panu Smradlavému. Ne že by potřebovala lupu, aby poznala, jestli tenhle prsten vytepalo skřetí kladivo. Od skřetího stříbra se totiž světlo odráží zeleně. Někteří jsou toho názoru, že jeho unikátní krása umí zastínit i zlato. Těmi některými myslím sebe. Záře její lampy dávala skvěle vyniknout i mému tetování. „A pobertové tě maj v nemilosti. Stojíš o práci?“

Ve skutečnosti mě nechtěla najmout na žádnou práci. Chtěla zjistit, jak moc jsem na suchu. Napěchovat krám prvotřídním kradeným zbožím se jí nemohlo podařit díky tomu, že by najímala kdejakého cizince.

„Práci už mám, ale díky.“

„To nestojí za řeč.“

Po pravdě řečeno jsem byl téhož názoru.

„Tak pro koho děláš? Pro Cobba?“

„Deset šilinků,“ stanovil jsem cenu. „A budu vděčný za sovíny.“

Žena se rozchechtala tak, až ukázala hnědé pahýly, které jí zbyly místo zubů.

„Sovíny by se tu našly, ale deset jich neuvidíš. Za tohle spíš takovejch šest.“

„Oba víme, že jsi za ten prsten ochotná dát tak patnáct a že ho pak prodáš dál za reginál a zlatou děvku. Bude to takhle. Pokaždé když mi nabídneš míň, než jsem si řekl, zvýším svou cenu o jeden šilink. Takže teď chci jedenáct. Pokud bys mi radši dala dvanáct, nabídni mi sedm.“

„Ty malej hovnoprde,“ odplivla si.

„Urážky ti účtovat nebudu, mám celkem rád, když se mi nadává. Ale jestli chceš tenhle překrásný kousek zelenkavého stříbra, budu potřebovat jedenáct, nejlíp…“

„Sovínů, no jo, já vim, ty malej…“

„… ale jestli mi znovu zanadáváš do hovnoprdů, bude to dvanáct. Lenost mám rád jenom sám na sobě.“

Paní sklapla hnědé zbytky zubů a přimhouřila oči.

Vtom se shora přes prkenný strop ozvalo chrápání.

Madam na mě znovu vyvalila oči.

„Ano, já vím, ten mě asi měl na tvůj povel vyprovodit ven do uličky a pěkně se tam se mnou rozloučit. Zatímco sis prohlížela ten prsten, trochu jsem čaroval. Jen malé uspávací zaklínadlo. Neškodná magie. Magie zlodějů. Na někoho silné povahy by nefungovala, ale tamten má podle toho chrápání až příliš rád svoje pivo a roztahování košile. Tlusťoši chrápou tak nějak specificky.“

V tu chvíli zmíněné chrápání náhodou, jakoby pro ilustraci, utichlo a vzápětí se ozvalo o to hlasitěji.

„Dám ti devět, jenom abych se tebe i těch tvejch votravnejch keců co nejrychlejc zbavila, ty galtskej hovnoprde.“

„Dáš mi třináct, protože už jsi zase nabídla míň a už mi zase nadáváš.“

Škubla sebou, jako by mě hodlala vyhodit sama, ale pak se znovu posadila.

„Deset. To je zlodějina až až.“

„Čtrnáct. A jestli zaváháš ještě jednou, mohlo by mě napadnout, že na tenhle kousek by se možná rádi podívali v krámě pod zvonicí. V tom, co má ve znaku pavouka. U Cobba, říkalas? To je tvůj konkurent? Bývalý milenec ještě z dob, kdy jste oba viděli, čím čůráte? Já jen, že když ses o něm předtím zmiňovala, znělo to trochu hořce. Jelikož jsi mě ještě nevyhodila, usuzuju, že jsi opravdu ochotná zaplatit těch patnáct, jak jsem původně odhadoval. Ale pokud budeš rozumná a budeš jednat rychle, spokojím se i se čtrnácti, protože jsem sentimentální duše a ty mi připomínáš tu smradlavou bábu, co mě zbavila panictví.“

Žena silou veškeré vůle zaťala zuby, odpočítala čtrnáct šilinků, žádný sovín, strčila je ke mně a prsten schovala do kapsy. Já shrábl peníze a přemýšlel, jestli mě vážně propustí bez posledního rýpnutí na rozloučenou.

Kdepak.

Následující větu zasyčela jako had v koši z Urrimadu.

„Ty si myslíš, jakej nejseš chytrej, a možná i seš, ale já to vidím tak, že nejsi víc než jenom špinavej černojazyk zlodějskej a nic jinýho nikdy nebudeš.“

Věnoval jsem jí slizký úsměv, poklonil se a vycouval ven. Jen tak tak jsem se vyhnul slinám, které protekly kukátkem ve stropě.

Jakmile jsem za sebou zavřel, uslyšel jsem, že něco bouchlo o dveře.

Vzrušení je přesně to, co na obchodování tolik miluju.

Teď už se můžu vypravit do cechovního domu, abych zjistil, jak skoupý příděl jejich dobré vůle se mi podaří koupit.

4.

Oběšencův dům

„Jak je na tom tvůj obličej?“

Seděl jsem u stolu v Oběšencově domě. Ten se nachází celkem blízko hlavní brány, všem na očích. Jedná se o oficiální, široce dostupný způsob, jak se s cechem pobertů spojit. Členové cechu jsou samozřejmě i tam, kde byste je nečekali, ale také je najdete tam, kde řeknou, že budou, což znamená, že se neobávají ani baronů, ani vévodů, a vysmívají se dokonce i králi. Ničí koruna nesedí na hlavě tak pevně, aby ji nedokázala svrhnout jediná, tmou vržená dýka.

Všiml jsem si našeho čtvercového dřevěného znaku s oběšencem, který si drží vlastní oprátku. Krásný znak. Vykládaný různými druhy dřeva s pozlaceným rámem. Na tomhle měl oběšenec navíc ve volné ruce přibitý zlatý livrej, protože by se ho nikdo neopovážil ukrást. Neuniklo mi, že se jedná o gallardijský lvín. Říkal jsem už, že ty doslova miluju? Žena sedící přede mnou, která četla v mém účetním pergamenu vázaném v jehněčí kůži, byla až oslnivě krásná. Vypadala tak na devatenáct, ale husí kůže zezadu na krku mi říkala, že za jejím vzhledem stojí magie, a tudíž může být klidně starší než ta hamounka skoupá na sovíny, od níž jsem právě odešel.

„Ještě mi ho nikdo příliš nerozbil, takže si nemůžu stěžovat,“ odpověděl jsem.

Její mladistvý úsměv jako by se rozzářil ještě víc. Ale možná se mi to jen zdálo. U pultu za ní postávala mistrná mordýřka, která měla na těle tak málo tuku, že jsem dokázal spočítat všechny svaly, které jí prosvítaly pod upnutým, avšak pohodlným oblečením z vlny a hedvábí. Stála tam jakoby nic, líně jako dlouhý den, jako by nepředstavovala hrozbu z masa a kostí. Bylo těžké na ni nezírat. Z černých znaků vytetovaných na jejím krku, tvářích a předloktí bylo zřejmé, že bude od hlavy k patě pokrytá různými glyfy, díky nimž dokáže zmizet nebo vypít jed nebo taky prskat jed. Na základním stupni jsem jednoho mistrného mordýře viděl létat. Opravdu, letěl. Po světě jich chodí možná stovka, možná jen tucet. Ti, kteří mají o jejich počtu přehled, se s ním nesvěřují. Raději jsem přestal dešifrovat viditelné glyfy na jejím těle dřív, než si toho všimne. Zajímalo mě, co znamená ten znak hodin, který měla vytetovaný na prsou.

Falešná víla přede mnou zkontrolovala, že pečeť na mém pergamenu se shoduje s pečetí obří knihy záznamů otevřené na stole, načež do obou zanesla: 1K 1R 14š. Pak přejela přes kopu, reginál a čtrnáct šilinků svědeckou mincí, kterou nosila na náramku, a následně je shrábla do koženého váčku. Ten potom hodila mistrné mordýřce, která ho odnesla za pult. Zdálo se, jako by scházela dolů po nějakých schodech, ale ve skutečnosti mohla naopak odejít někam nahoru.

„Zůstaneš přes noc, lumpe?“ zeptala se mě zdánlivě mladá dívenka, přičemž tentokrát se rozhodně usmála o něco zářivěji. Lump je nejnižší zlodějská hodnost. Znamená to nicméně, že jsem skutečný zloděj, ne jenom nějaký strašák, a to už je co říct. Lump se ze mě stal na základním stupni v Pigdenay. Za předpokladu, že se mi podaří vyrovnat dluh, dokončit další rok studií a/nebo provést pár notorických kousků, stane se ze mě nosič. Kdybych se rozhodl nadále zlepšovat své postavení v prohnilé společnosti, mohl bych snad povýšit na fauna. V mytologii je faun popisován jako stvoření s nohama jelena. Takového fauna hned tak někdo nechytí. Navíc to pěkně zní, nemyslíte? Jednou ze silných stránek cechu je jeho poetičnost. Dává člověku pocit, že je součástí něčeho nejen neporazitelného, ale i nekonečně mazaného a důmyslného.

Většina z nejlepších se spokojí s postem fauna, jelikož nejvyšší hodnost je jen pro askety a poloviční šílence.

Poslední a nejvyšší hodnost mezi zloději se nazývá famin. Faminové skládají přísahu hladu a že už nikdy v životě za nic nezaplatí. Co si nedokážou ukrást sami, to jim obstaráváme my ostatní. Ale i ti starší a nemohoucí se solidně živí pletichařením, spřádáním plánů pro ty mladší a výukou. Já sám studoval pod rákoskou několika z nich.

Děvče, jež mě zpovídalo, nechalo knihu na stole otevřenou. „Tady stojí, že dáváš přednost vysokým dívkám. Je to pravda?“ Ještě než dokončila svoji otázku, začaly se jí prodlužovat nohy a najednou se mi už nedívala z očí do očí, ale shlížela na mě shora. Přepadl mě příjemný, nicméně trapný pocit, který mě donutil přehodit nohu přes nohu. „Dnes v noci je novoluní, věděl jsi to? Nanejvýš příhodný čas pro všechna poprvé. Jeden zlatý reginál a jsem tvoje až do půlnoci.“

„Kdybys věděla, co jsem pro ty peníze musel udělat!“

„Kdybys věděl, co bych udělala já, abys na to zapomněl!“

„Kdo by za tebe hlídal krám, zatímco bych ti drancoval lůno a zotročoval srdce?“

„Obojí jsem si nechala odstranit. A pohlídala by mi to tu ona,“ dodala a kývla na starší, přesto krásnou ženu, která se najednou zjevila za pultem. Při bližším pohledu jsem zjistil, že se jedná o tutéž ženu, která seděla přede mnou, jen o dvacet let starší. Takže ta „dívenka“ nebyla žádná obyčejná děvka nebo sekretářka. S nejvyšší pravděpodobností to byla Starost (vysoce postavená činitelka cechu), která plnila přímé rozkazy Problému (něco jako starosta). Zrudl jsem nepříjemnou a palčivou žárlivostí. Ať už se rozdvojila jakkoli, ozvěnou, roubováním nebo ohnutím času, já takové magie nebudu nikdy schopen. Nikdy.

„Nikdy,“ hlesl jsem.

„Co nikdy?“ zeptala se a nechala pootevřená ústa, abych viděl její jazyk.

„Nikdy se nezbavím toho tetování, pokud…“ Odmlčel jsem se. Nedokázal jsem odtrhnout oči od jejích rtů a užíval si účinky erotického zaklínadla, které na mě použila.

„Pokud nezaplatíš rodině?“

„Ano.“

„A co kdybych ti řekla, že pro tebe mám práci?“

„Odpověděl bych, ať mluvíš dál, abych se mohl dívat, jak pohybuješ rty.“

„Mám pro tebe práci,“ řekla. Pak, než jsem stačil odpovědět, mi přitiskla k čelu svědeckou minci a vykouzlila mi v mysli obrazy.

Viděl jsem to.

Já to viděl.

Běžel jsem zimou západem slunce.

Byl jsem žena, mladá dívka. Tiskla jsem si k čelu svědeckou minci a ohlédla se za sebe.

Někdo na mě zakřičel, gunnsky, řečí Oustrimu, kterou normálně nemluvím, abych se nedívala.

Spatřila jsem dvoubarevnou věž v troskách. Zbyla po ní jen kamenná zřícenina. Spatřila jsem obrovskou sochu sraženou k zemi. Objevila se králova osobní stráž. Všichni mířili halapartnami na stín zvedající se z prachu a navzdory své hrůze disciplinovaně pochodovali vzad. Slyšela jsem bubnování obřích bubnů a troubení zvláštních rohů. Všichni křičeli. Vzduchem létaly šípy a kameny. Pak beraní roh smutně zavelel k ústupu. Za troskami pevnosti se zjevily další stíny, každý vysoký jako dva muži a široký jako vinné sudy. V rukách třímaly sekery s bronzovými čepelemi velikosti dětských rakví a praky, kterými se daly střílet kameny, jež by běžný člověk nezvedl jinak než oběma rukama. Některé měly k pasu uvázané kmeny stromů jako obušky. Jeden se jím rozmáchl po mužích s halapartnami a buď je zmrzačil, nebo pozabíjel. Zbytek králových stráží začal prchat.

Vtom mě někdo popadl za ramena a otočil. Žena s velkým smaragdem na zlatém řetízku mi dechem páchnoucím po víně zařvala do obličeje, abych utekla. Někde se rozplakalo dítě. Najednou všechno zčernalo.

Potom jsem se ocitla na jakémsi skalnatém pahorku, odkud jsem pozorovala, jak v paprscích umírajícího slunce proudí branami zničeného města v dáli malé postavičky ven a velké dovnitř. K nebi stoupaly komíny hustého dýmu. Obloha se odrážela od klidné hladiny velkého jezera nebo přímořské zátoky. Nad bitevním polem, rozkládajícím se hned za rozvalenými západními hradbami města, kroužily vrány a rackové.

Pak jsem se proměnila v plavovlasou dívku, která se v mihotavém světle svíčky dívala do zrcadla. K čelu měla přitisknutou svědeckou minci a po tváři jí stékala krev řinoucí se ze škrábance ve vlasech. Kolem krku jsem měla ten smaragdový náhrdelník. Uvědomovala jsem si, že mám u pasu na levé straně dýku. Dýku, kterou umím dobře použít. Vyslovila jsem své jméno, jež mi bylo cizí, a vlasy mi hned zhnědly. Pak jsem řekla, gunnsky, že jsem splatila svůj dluh. Zadívala jsem se na svou tvář, na tetování růže, ve světle svíce sotva viditelné. „Zbav mě ho,“ řekla jsem. Pak jsem to se smrtelně vážným pohledem v očích zopakovala a celá se zachvěla. Pak zase všechno zčernalo.

Svědecká mince má velmi silnou kouzelnou moc a pokud vím, obrazy, které promítá, jsou vždy pravdivé. Právě jsem viděl něco, co lidstvo nezažilo už přes sedm set let. Viděl jsem armádu obrů. Pohled byť na jednoho jediného obra je děsivý až až. Říká se, že žijí v malých klanech za pohořím Thrall, kde spokojeně dojí své obrtury a zotročují lidi, kteří byli natolik bláhoví, že se vydali až tak daleko na západ. Nikdo jich s nejvyšší pravděpodobností nikdy neviděl pohromadě víc jak pět nebo deset. Že se spojili v početné skupiny a přešli zrádné hory v takovém počtu, že dokázali zbořit městské hradby, rozdrtit posádku města a vyhnat jeho obyvatele do hor, bylo něco hrozného a současným generacím neznámého.

To jsme přežili třicet let půtek s hryzouny, jen aby nás pak rozšlápli obři? Ne že by jim Holt a východní království měly padnout za oběť nějak brzy. Do Hravy, hlavního města Oustrimu, to je z Holtu osm týdnů rychlé cesty na oslu nebo povozem, asi tak stejně dlouho pěšky nebo měsíc po moři. Mezi námi a obry leží šest zemí. Kolik vojáků ta obří armáda vůbec čítá? Co chtějí? Dokázala by je lidská království zastavit, pokud by to znamenalo pochodovat na východ pořád dál a dál až Mithrenskému moři?

→

Žena si vzala svědeckou minci zpět a přátelsky mě štípla, abych se probudil ze snění.

„Domníváme se, že jistá Spanthka, s níž ses na svých cestách setkal, má namířeno do Oustrimu, nejspíš přímo do Hravy. Pojedeš s ní. Získej si její důvěru, pokud to dokážeš. Pokud ne, sleduj ji tajně a očekávej další instrukce,“ oznámila mi její starší verze. „Napadení tamního království obry roztočilo větší kola osudu a cech má zájem na tom, jakým směrem se budou otáčet. V současné chvíli bude lepší, když ti podrobnosti tvé mise zůstanou neobjasněny. Pokud bys nutně potřeboval někomu dalšímu vysvětlit, co děláš, pak řekni, že spěcháš vyzvednout jisté magické předměty z relikviáře oustrimského krále. Mezi nimi keshskou šípovou hůlku, prsten kočičího pádu a nákrčník z tvrdokamene.“

„Ten poslední předmět, co dělá?“ zeptal jsem se. „Dává starým manželům stát jako mladíčkům?“

„Ne, ale líbí se mi, jak přemýšlíš.“

Zase se dotkla špičkou jazyka horního rtu, takže jsem opět nedokázal odtrhnout pohled od jejích úst.

„Čas hraje proti tobě, Kinchi,“ pokračovala. „Ta Spanthka nebude nikde zahálet, ale přesto, kdykoli to půjde, ještě ji popožeň. Spěchejte. Nedělej hlouposti, které by zbytečně zdržely, jinak tě to bude stát víc než jen peníze. Dnes je devatenáctý den hodokvasu a měsíc nám nastavuje svou inkoustově černou tvář, kterou my, noční stvoření, tolik milujeme. Snaž se do Hravy dorazit do prvního dne révobraní, ode dneška za dva úplňky, ačkoli jenom bohové vědí, co skrývá budoucnost potom, co lidské město padlo.“

„Ty tvoje řeči o měsíci mi rozproudily krev,“ řekl jsem. „Půl reginálu? Za půl noci?“

Usmála se na mě ústy plnými zkažených zubů, ještě ubožejších, než měla ta baba v zastavárně.

„Dostaneš to, za co zaplatíš.“

V podstatě jsem odtamtud utekl.

5.

Liščí parťák

„Cestuješ do Oustrimu?“ zeptal jsem se Spanthky.

Vystopoval jsem ji v hostinci U Grošáka, pěkném dřevěném brlohu. Ten se těšil velké oblibě mezi pocestnými, kteří neradi utráceli. Promluvil jsem na ni ze židle vedle její postele. Upřímně? Vzhledem k tomu, že spala, to nebyla právě fér otázka.

S rychlostí letního blesku mě popadla za kotník a pověsila ven z okna, kterým jsem vlezl dovnitř. Jenže nevěděla, že jsem promluvil teprve v okamžiku, kdy jsem byl připraven ji vzbudit. Jinými slovy jsem se už stačil porozhlédnout a projít těch pár světských statků, které při sobě měla. V jejím pokoji se nenacházela vana, jen mísa se špinavou vodou, v níž se prve umyla a teď se v ní máchaly zakrvácené obvazy. Paži měla v místech, kde ji trefil můj šíp, ovázanou čistým plátnem. Štít si opřela o stěnu. Ten pěkný spadín ležel na posteli vedle ní, vytažený z pochvy. Dost se podobal gunnským saxům, ale byl elegantnější. Měl ostrou, téměř šedesát centimetrů dlouhou čepel, která se směrem k ostří rozšiřovala, pevný středový hřbet a tvrzenou špici připomínající skleněný střep. Jak rychle by mi jím nejspíš proklála srdce, kdyby se probudila, zrovna když jsem se nad ní nakláněl!

Tohle vzrušení je součástí mojí profese.

Nahlédnout do jejích váčků s penězi nebylo těžké. Disponovala menší hotovostí, než by si člověk na dlouhé cestě přál. Neobral jsem ji o ni. Neměla dost, aby jí něco nechybělo, a já ji potřeboval na své straně. Nicméně nechat mince nedotčené pro mě není lehké. Co se peněz týče, trpím nějakou nemocí – cítím k mincím jistý druh lásky, který má jen pramálo společného s obchodem. Prostě zbožňuju, jak vypadají a jak voní, miluju svírat je v ruce. Tajně doufám, že jednoho dne se mi jich podaří nashromáždit tolik, že si je budu moct sypat mezi prsty a nebudu je muset utrácet.

Ona u sebe měla hispantské stříbro. Tři lotosy, dva königy s podobiznou hispantského vlasatého a kníratého krále Kalitha v jeho nejkníratějším období. Našel jsem u ní i holtské šilinky, pár měďáků, a dokonce i gallardský lvín, který měl cenu všech předešlých jmenovaných dohromady. K tomu jsem si přičichl, přejel po jeho okrajích palcem a taky jsem do něj kousl, abych ho ochutnal. Byl z ryzího zlata. Nebojte, než jsem ho vrátil na místo, otřel jsem ho o svou košili, ale ani pak jsem od něj nedokázal odtrhnout oči. Moc se mi líbí, že lev na něm jako by se usmíval. A taky ty tři vertikální meče horizontálně přeťaté jednou dýkou, které jsou vyražené na druhé straně.

Gallarďané vědí, jak dělat peníze. Jsou to nejlepší rytci a sochaři na celém východě, dokážou se vyrovnat i těm ze Starého Keshe, ještě před Třeskem. Osobně mám ze všech mincí na světě nejraději gallardský sovín. Není ani zlatý. Je stříbrný. Ale ať už jeho formu vyřezal kdokoli, musel sovy milovat z celého srdce, protože ta, co je na něm, vypadá jako živá. Až by člověk čekal, že na něj zahouká. Rubovou stranu zdobí rytina stromu a dorůstajícího měsíce. Strašně nerad sovíny utrácím, když už se k nim dostanu, ale nakonec je to nevyhnutelné, protože mi pokaždé dojdou peníze.

Spanthka měla ještě koženou kabelu, ale ať už v ní skrývala cokoli, prozatím to muselo zůstat tajemstvím, jelikož na ní spala. Na pohled nevypadala těžká, takže pokud v ní byly mince, pak ne mnoho. Spíš nějaké směnky nebo šperky nebo jiná lehká měna. Na druhou stranu člověk nikdy neví, co se skrývá na těch nejstřeženějších místech. Už se mi stalo, že tam, kde jsem očekával pěknou sumičku, jsem našel váček s loknami koňské hřívy, pytlík s pískem nebo dětské zoubky. Ze všeho nejpodivnější však bylo sušené srdce, téměř s jistotou lidské. Jsem rád, že mě jeho majitel nechytil.

Vlastně mě nechytil nikdo z nich.

Kdeže jsem to skončil? Už si vzpomínám, visel jsem právě z okna hlavou dolů. Nepředstavujte si, že mě ta Spanthka držela jen jednou rukou jako nějaký obr míšenec z pohoří Thrall. Kdepak, držela mě za kotník pěkně oběma rukama a lokty se opírala o parapet. Nijak jsem se nebránil a v klidu jsem si složil ruce na prsa. Vlastně to nebyl špatný pocit vnímat, jak se mi všechna krev řine do hlavy.

„Cestuješ do Oustrimu?“ zopakoval jsem svou původní otázku. „A kde máš toho ptáka?“

„O tom ptákovi ani necekneš.“

„Dobrá. Tak mi pověz, jak se jmenuješ.“

„To nepotřebuješ vědět.“

„Jak chceš. Tak mi řekni, jestli cestuješ do Oustrimu.“

„Jsi zloděj z cechu. Máš výcvik a znáš kouzla. Když tě pustím, nebude tě to bolet, že ne?“

„Když řeknu, že ne, vymyslíš jiný způsob, jak mi ublížit?“

„Možná.“

„V tom případě mě to bude bolet, moc a moc. Prosím tě, statečná bojovnice, nepouštěj mě na hlavu.“

Pustila mě, ale ani to jí nevyčítám.

Bylo to jen třetí patro.

Využil jsem zeď, abych pád zpomalil, dopadl na nohy a překulil se, načež jsem celkem rychle znovu vyšplhal do okna. Spanthka už svírala v ruce meč, ale nemířila jím na mě. Uvědomovala si, že kdybych ji chtěl zabít, zbavil bych se jí ve spánku. Ne že by si nedávala pozor. Okno měla zajištěné na západku. Jenže mě je těžké zastavit. A ještě těžší zabít. Pokud mluvíte galtsky a neuniklo vám, jak se jmenuju, nejspíš už vás to trklo.

V našem černém slaném jazyce slovo kinch znamená smyčka na laně nebo oprátka. Ale může znamenat i malér nebo nečekaný problém. Právě tím jsem se stal pro svou matku, jelikož jsem se narodil už tři měsíce po svatbě. Řekl bych, že výraz „nečekané potíže“ by se dal k popisu Galtů použít plošně. Přinejmenším naši dobyvatelé z Holtu by si to mohli dovolit. Podrobit si naše území jim trvalo padesát let, přičemž už tři století té snahy litují. My černí jazykové neradi přijímáme rozkazy, nikdy nepodnikneme žádnou invazi, ale na vlastní půdě dokážeme všem pěkně zavařit. Galtové jsou rození lučištníci a slušně vrhají jakýmkoli předmětem, kamenem počínaje a kopím nebo třeba plesnivou dýní konče. Jsme také nadaní hudebníci a jezdci – tedy to poslední platilo v dobách, kdy se po pláních proháněla stáda koní.

Ještě než přišli skřeti.

Říká se, že Galtové jsou posledními potomky elfů, jelikož mají mírně zašpičatělé ušní lalůčky a drobné kosti. Já mám hnědě měděné vlasy, které jdou ve světle skoro do ruda, a řídké strniště rašící na mé tváři je zrzavé.

Výše řečené ovšem neznamená, že otázka elfího původu už byla definitivně rozhodnuta. Většina univerzitních mudrlantů tvrdí, že jde o nesmysl, jiní připouští, že to je možné, ale v každé vesnici poblíž nějakého rašeliniště mají vlastní legendu o starém farmáři, který jednou našel zakrslého človíčka s kůží černou od rašeliny, špičatýma ušima a těmi nejnádhernějšími šperky, které si umíte představit. Žádný váš známý ho samozřejmě nikdy nespatřil na vlastní oči a ty šperky pokaždé někdo ukradl nebo prodal. Ale kdo jsem já, abych mohl s jistotou tvrdit to či ono?

Jistojistě znám jen své jméno.

„Já jsem Kinch. Kinch Na Shannack nebo taky ksindl Kinch, chceš-li. Nebylo by to poprvé, co bych to slyšel,“ představil jsem se jí.

Spanthka si odfrkla.

Sedl jsem si na okenní parapet, zkřížil jsem nohy a zadíval se na ni svýma velkýma zelenýma očima, které dovedou tak dobře svádět. Očima, co mají barvu západního nefritu, jak mi bylo řečeno.

„Nechceš cestovat na západ společně?“

Zkoumavě se na mě zadívala. „K čemu mi budeš?“

„Budeme si prospěšní navzájem.“

„Jak?“

„Budu držet hlídku, zatímco budeš spát. Spát, když budeš mít hlídku ty. Budu ti lhát, když na tom nesejde, ale taky budu lhát pro tebe, až na tom sejde. Pokud necháš mluvení na mně, postarám se, aby se ti vyhnuli všichni nadržení hulváti a aby ti v hospodě vždycky nalili to nejlepší víno. Už nikdy nenarazíš na dveře, jimiž neprojdeš, ani na zeď, za kterou nedohlédneš. Postarám se, abys věděla, odkud se blíží nepřátelé, a ty slabší z nich vyřídím sám. Nebudu tvůj pejsek, ale pokud jsi jen z poloviny taková vlčice, jak odhaduju, právě jsi našla liščího parťáka.“

„Zeptej se mě znovu zítra ráno,“ rozhodla Spanthka, lehla si zády ke mně a usnula.

6.

Plýtvat švestkami

Následujícího rána do Cadothu doběhli mladíci ve žlutých košilích zcechu běžců. Jakmile baron zlomil pečeť na doručeném poselství, jeho vytrubovači pospíchali na stupínky, aby narychlo sepsané zprávy přečetli obyvatelům. Prvním vytrubovačem, kterého jsem potkal, byla macatá dívka svelkými plícemi. Když se nadechovala, připomínala draka, který se chystá dštít oheň.

„Slyšte! Slyšte všichni! Jeho milosti, našemu spravedlivému asličnému baronu Anselmovi zCadothu, ajeho nejvznešenějšímu Veličenstvu, králi Conmarrovi zHoltu, se doneslo, že území zvané Oustrim bylo zrádně napadeno armádou, která přišla zpoza pohoří Thrall.“

Mocný hlas děvčete se odrážel od okenních tabulek akamenných zdí. Při mluvení otevírala ústa tak moc, že jsem viděl její stoličky.

„Hlavní město Hrava padlo. Panují obavy, že král je mrtev. Jistý kupec zMolrovy, dobrý známý jeho milosti barona, obdržel večer zprávu od běžců. Ujišťuje nás, že Kostlivcova žebra, ty skály tvořící hradby jeho království na západní hranici sOustrimem, zůstala nedotčena. Aže je nelze prolomit.“

„Byli to skřeti?“ vykřikla se silným untherským přízvukem žena vtradičním untherském kabátu zapnutém přes její tradiční untherskou postavu. Sice byla ve městě cizinkou, to ji nicméně neochraňovalo před baronovými zákony. Vytrubovačka na ni ukázala holí adva strážní, kterých si většina shromážděných předtím ani nevšimla, kní hned přiskočili atřásli sní, dokud zní nevypadl malý stříbrňák. Čtení zpráv se nepřerušuje, ne vCadothu.

Všichni vědí, že území lidí končí upohoří Thrall, tudíž nájezdníci přicházející na východ nemohli být lidského původu. Jenže skřeti se tam nikde nevyskytují, ani na severu moc ne. Sníh jim nesvědčí, nebo jsem to tak aspoň slyšel. Skřeti kdysi přišli zjižní strany, zHordlandu, velikého ostrova známého též pod názvem Starý Kesh, který leží za Horkým mořem.

Přesně tam jsme je nakonec zahnali zpátky.