Kyberšpion

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

David Ignatius

Kyberšpion – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

DAVID IGNATIUS ROVNĚŽ NAPSAL

(pouze knihy přeložené do českého jazyka)

Labyrint lží

Pro Candy Leeovou a Josepha Warda

Tento příběh je smyšlený. Jména, postavy, místa a události jsou produktem autorovy představivosti nebo jsou použity smyšleně. Jakákoli podobnost se skutečnými událostmi, lokacemi či osobami, ať už živými či mrtvými, je zcela náhodná.

Součástí poslání výzkumné agentury zpravodajských služeb IARPA je řešit v rámci zpravodajské komunity jisté nejobtížnější výzvy investicemi do vysoce rizikového a přínosného bádání. Agentura sponzoruje několik programů aplikovaného výzkumu, jež prozkoumávají potenciál a možnosti kvantových výpočtů… IARPA se vždy snaží přijít s originálními nápady souvisejícími s naší misí a specificky se zaměřuje na kvantový výzkum.

– INTELLIGENCE ADVANCED RESEARCH PROJECTS AGENCY, „KVANTOVÉ PROGRAMY V IARPĚ“, ÚNOR 2017

Čínští vědci vyvíjejí první kvantový počítač na světě, který bude mnohem rychlejší než soudobé superpočítače. Podle slov vedoucího vědce má být jeho vývoj dokončen za několik let.

– ČÍNSKÁ AKADEMIE VĚD, TISKOVÁ ZPRÁVA, DUBEN 2017

Vše, co popisujeme jako „skutečné“, je vyrobeno z věcí, jež se za skutečné pokládat nemohou.

– VÝROK PŘISUZOVANÝ NIELSI BOHROVI,
NOSITELI NOBELOVY CENY ZA FYZIKU

PROLOG

SEATTLE, WASHINGTON

Když John Vandel dorazil do Seattlu, vznášela se nad Washingtonovým jezerem, které zahalovaly po propršeném ránu nazelenalé páry, chladná mlha. Vedoucí pracovník CIA sem z Washingtonu přijel navštívit inženýra elektroniky Jasona Schmidta, který vedl malou privátní počítačovou společnost, jež dosud ani nezkonstruovala svůj první výrobek. Podnik sídlil v nízkopodlažní budově z cihel u jižního konce jezera, nedaleko rentonské továrny na Boeingy. Na ceduli se skvěla tři kobaltově modrá písmena, za nimiž se ukrýval název společnosti – „QED“ – Quantum Engineering Dynamics.

Vandel došel k hlavním dveřím a zazvonil. Byl to štíhlý pobledlý muž s neforemným sestřihem, ze kterého mu do všemožných směrů trčely krátké šedé vlasy. Pleť mu protkávaly drobné jizvičky; díky velkému množství glukosaminu v těle se dokázal pohybovat pružně jako kočka. Z jeho břidlicově šedých očí, z nichž nevyprchával výraz intenzivní soustředěnosti, třebaže všechny ostatní části jeho těla mohly působit mdle, vyzařoval jiskrný pohled. Na schůzku se dostavil v pomačkaném černém obleku a s kufříkem v ruce.

Zvonek se po stisknutí na okamžik zapříčil a nadále vyzváněl; nakonec mu přišla otevřít mladá žena v černém tričku, jejíž ucho zdobily tři malé diamantové náušnice a z obočí jí vykukoval piercing. Z budovy se linul zatuchlý zápach, který naznačoval, že kdysi sloužila k jiným účelům.

K Vandelovi přispěchal muž s kulatým obličejem v pletené košili a saku s logem společnosti. Náhodný pozorovatel by z jeho vzezření usoudil, že svůj podnik neopustil snad rok.

„Jsem Jason Schmidt,“ představil se nesměle. „Řekl bych, že to tady mám na starosti.“

„Jmenuju se Green,“ oznámil mu Vandel. „Máte tady nějaké klidné místo, kde bychom si mohli promluvit?“

Schmidt jej vedl chodbou do zasedací místnosti s výhledem na Rainier Avenue a jižní břeh jezera. Cestou se jim naskytl pohled na prostředí, které je typické snad pro všechny rozbíhající se startupy: Řady umouněných kamrlíků; světélkující počítačové obrazovky, za kterými se krčily bílé obličeje vyzařující známky trvalého spánkového deficitu; z nedaleké společenské místnosti pro zaměstnance, kteří se předávkovali kofeinem, se ozývaly podivné zvuky – klapot pingpongových míčků a ťukání těch ze stolních fotbálků, jak se hráči snažili vstřelit gól.

Vandel Schmidta následoval loudavým tempem a příležitostně mžoural do oken a nakukoval do dveří. Měl dar, jímž se mohli pyšnit dobří řídící důstojníci – neškodný vzhled. V peněžence si schovával kartičku, na kterou si vytiskl radu od svého prvního šéfa služebny v Damašku. Na kartičce stálo: „Vždy měj na paměti, že nejsi zaříkávač hadů, nýbrž jejich krotitel.“

Na první pohled připomínal Vandel bohémského povaleče, leč po pracovní stránce byl coby ředitel tajných operací CIA velmi pečlivý, puntičkářský a kolegové jej všeobecně uznávali jako špičkového tajného agenta. Tohle mínění o něm panovalo i mezi mnohými spolupracovníky, v nichž vzbuzoval hrůzu, včetně těch, kteří ho neměli v lásce. Do Seattlu se dostavil proto, aby zde splnil základní manipulativní poslání každého řídícího důstojníka, totiž naverbovat váhajícího agenta.

„Přišel jsem za vámi kvůli tomu dopisu,“ informoval Schmidta Vandel, jakmile se usadil. Očima chvíli bloumal po místnosti, načež se zaměřil na šéfa QED. Ze svého kufříku vyňal dvoustránkový dopis, jehož úvodní větu přečetl inženýrovi nahlas:

„‚Píšu Ústřední zpravodajské službě, protože mám informaci, která je důležitá pro naši národní bezpečnost.‘ Těmito slovy jste přirozeně upoutal naši pozornost.“

Schmidta sužovala nervozita. Odkašlal si. „Musíte si o mně myslet, že jsem blázen, cvok nebo něco podobného,“ hledal vhodná úvodní slova. „Bláznivé dopisy od lidí dostáváte pravděpodobně v jednom kuse.“

„To máte pravdu. Ale ne takovéto. Navíc o vaší společnosti víme. Národní bezpečnostní agentura si vás před několika měsíci prověřila. Když nám tedy tento dopis přišel, vzbudil v lidech zájem. Někdo mi ho přeposlal a já se s vámi chtěl setkat osobně.“

Schmidt zamumlal něco jako omluvu. Cítil se v rozpacích kvůli způsobu, jakým k sobě vysoce postaveného zastupitele americké vlády povolal.

„Nebyl jsem si jistý, na koho se obrátit. Existuje tolik zpravodajských agentur, ale jeden můj bratranec pracuje u CIA. Možná bych to ani neměl vědět, ale vím, takže jsem ten dopis poslal jemu a požádal ho, aby jej předal správné osobě. Tou jste asi vy, pane Greene. Ačkoli se tak nejspíš nejmenujete.“

Vandel zavrtěl hlavou. Ne, „Green“ se doopravdy nejmenoval.

„Potřebuju s vámi probrat dvě záležitosti z vašeho dopisu, pane Schmidte. Zaprvé jste uvedl, že jste během vývoje kvantového počítače učinil průlom. Mám za to, že vaše přesná slova zněla: ‚Vyřešil jsem hádanku.‘ Naši inženýři vaši písemnost důkladně prozkoumali. Nedá se říct, že byste je přesvědčil, ale na druhou stranu vás ani nepovažují za blázna.“

„Nejsem blázen, to vám klidně odpřisáhnu.“

Vandel se poškrábal na hlavě.

„Chápete vůbec, o jak mimořádné věci se spolu bavíme, pane Schmidte? Za kvantový výzkum utrácíme miliardy. Tohle je závod. Lidé z Bílého domu mě svými dotazy ubíjejí každý týden a chtějí vědět, jak na tom jsou Číňané. My jim na to říkáme, ať jsou v klidu: Potrvá nejmíň deset let, než někdo ten přístroj postaví, spíše však dvacet, a my před nimi máme velký náskok. A vy nyní prohlašujete, že jste to dokázal. Nebudu předstírat, že rozumím tomu, co jste psal o ‚hydratovaných elektronech‘ a jak spolu okolo teploty odpovídající absolutní nule vzájemně reagují. To mi vůbec nic neříká, ale naši počítačoví vědci tvrdí, že je to dost dobře možné.“

Schmidt zvedl ruku. Ze své pozice inženýra to nechtěl se svými sliby příliš přehánět.

„Stále se jedná o pouhý prototyp se spoustami much. Nemluvíme tady o plně naprogramovatelném přístroji. Ještě se na něm musí zapracovat.“

„Detaily. Teď to zásadní. Nejde jen o to, že jste podle svého mínění možná dospěl k výraznému posunu, ale i o to, že vám chce vaše dílo někdo ukrást. Právě zmínkou o venture kapitálu, jehož prostřednictvím vás chce někdo koupit, jste rozezněl ony poplašné zvony.“

„Kromě názvu o nich vůbec nic nevím: ‚Parcourse Technology Partners.‘ Nikdy jsem o nich neslyšel. Ani nikdo odsud. Jejich investiční manažer nicméně prohlásil, že za kontrolu nad QED zaplatí hotově. Když jsem se ho zeptal na sumu, uvedl částku v hodnotě miliardy dolarů, možná prý i víc. Chci říct, náš první přístroj je stále ve fázi beta testování. Nedávalo to smysl. O koho se jedná? Víte to?“

„O Číňany. Mají kancelář v Menlo Park, kterou vlastní podnik s panamským firemním štítem. Tato skořápková společnost funguje jako zástěrka čínského ministerstva státní bezpečnosti (MSS). Předpokládám, že čínskou vládu vaše činnost velice zaujala, a tudíž vás chtějí skoupit. Já jsem za vámi přišel proto, abych vám učinil lepší nabídku.“

„Nechci firmu nikomu prodat. Pouze si přeji zprovoznit svůj počítač. QED. Quantum Engineering Dynamics. Domníváme se, že jsme právě objevili způsob, jímž dokážeme rychleji dosáhnout řešení problémů spojených s kvantovými výpočty. Podle puristů se sice o opravdové kvantové výpočty nejedná, ať si však říkají, co chtějí. Jestli je ta věcička schopná věcí, kterých si myslím, pak se všechno ostatní nějak vyřeší samo. Takže mě ten počítač prostě nechte sestavit. Svůj podnik nechci prodat nikomu, ani vám.“

„Nechceme ho koupit. Chceme se stát vaším zákazníkem. Veškeré své výrobky prodáte nám. Na ceně se dohodneme – stane se z vás velice bohatý muž, to vám můžu zaručit, a nepřijdete přitom o kontrolu nad svojí firmou. Existuje jediné pravidlo, které platí pro všechny, od nichž nakupujeme, pane Schmidte, a tím se budete muset řídit. Jinak budete mít velké potíže.“

„Nemám pravidla zrovna v lásce. Jsem vědec. Kdybych toužil po pravidlech, mohl bych pracovat v Redmondu pro Microsoft. Přesto mi ale řekněte: Jak zní to vaše pravidlo?“

„Jakmile se dohodneme, k čemuž, jak doufám, dojde ještě dnes, podléhá veškerá vaše činnost utajení. Vaše společnost ‚zčerná‘ – nebude publikovat žádné listiny a dokumenty ani vlastnit webovou stránku. Když se jí začnou na něco vyptávat neznámí lidé, kontaktuje FBI.“

„Uf! To zní příšerně. Proč bych to dělal? Připadá mi to, jako kdybych se měl nechat dobrovolně zavřít.“

Vandel se zadíval na nadaného, leč nejistého počítačového vědce upřeným pohledem.

„Protože tím pomůžete své zemi. Vaše vláda potřebuje myšlenky, které kolují ve vaší hlavě. Potřebuje se ujistit, že se k nim nikdo jiný nedostane. Jak jsem řekl, tohle je závod. Pokud ho prohrajeme, probudíme se do ošklivé noční můry. Musel jste si to přece uvědomit, jinak byste svému bratranci ten dopis nenapsal.“

Schmidt si povzdechl. Samozřejmě, že si všechno plně uvědomoval. Nebyl mužem, který by měl romantické představy o technologickém ráji. Edwarda Snowdena považoval za zrádce, který obalamutil sám sebe. Přesto se však nechtěl jedním podpisem vzdát své kariéry a vžít se do role nesvobodného přisluhovače.

„Když jsem svůj dopis posílal, očekával jsem, že by k něčemu podobnému mohlo dojít. Hrozil jsem se toho, ale stejně jsem to udělal. A víte proč? Albert Einstein.“

„Prosím?“

„V roce 1939 napsal Einstein na psacím stroji dvoustránkový dopis Franklinu Rooseveltovi. Přál si, aby prezident pochopil, že evropští vědci přeměňují uran na nový typ energie. Ve stole mám kopii toho dopisu. Okamžik.“

Schmidt se chvíli přehraboval v šuplících, načež vyndal dva okopírované listy. Držel je, jako kdyby šlo o stránky z Písma svatého.

„Nezapomínejte, že tento dopis vznikl v roce 1939, pane. Einstein napsal toto: ‚Zdá se, že jisté aspekty nastalé situace vyžadují zbystření, a v případě nutnosti rychlou akci ze strany administrativy.‘ Jisté aspekty nastalé situace. Můj Bože! Dále pak píše: ‚Tento nový fenomén povede rovněž ke konstrukci bomb a je myslitelné, že mohou být zkonstruovány mimořádně silné bomby nového typu.‘ Je to myslitelné. Co kdyby ten dopis nenapsal? Na tohle jsem se zeptal sám sebe. Co kdyby si řekl: ‚Jsem pouhý vědec. Věda žádnou vlajku nemá.‘ Co by se stalo pak?“

„Odpověď přece znáte.“

Vandel se odmlčel a potom zopakoval: „Chceme se stát vaším zákazníkem. Jediným zákazníkem.“

„Musím si to promyslet. Ani jste neviděl moji laboratoř. Pojďte, ukážu vám ji. Pak popřemýšlím o všem ostatním.“

„Rozhodnutí musí padnout teď. Ještě dnes. Musím sdělit vědeckému poradci z Bílého domu, že je tato záležitost uzavřená. Lidé se na vaši laboratoř přijdou podívat později a vy se s nimi podělíte o všechny své znalosti. Nyní však musíte udělat správnou věc, tedy podepsat souhlas o mlčenlivosti, který jsem s sebou vzal, abychom se mohli pustit do všeho ostatního.“

Schmidt pevně sepnul ruce. Paže se mu jemně třásly. Rty měl najednou zcela vysušené a mluvil chraplavým hlasem.

„Vážně potřebuju trochu víc času. Tohle je příliš velký krok.“

Vandel naklonil hlavu. Sluneční paprsky, jež do místnosti prosvítaly oknem, krátce ozářily několik letitých jizev v jeho obličeji. Natáhl se přes stůl, vzal inženýrovu velkou ruku do své a na okamžik ji podržel. Schmidtova tvář zjihla.

„Přinesl jsem vám nějaké dárky.“ Po této poznámce sáhl Vandel do svého kufříku, vytáhl tři předměty zabalené do modrého papíru a podal je inženýrovi. Schmidt rychle rozbalil první a vyjmul průsvitnou krabici obsahující okrově červenou substanci, která podle všech znaků pocházela z vypalovací pece.

„Co to u všech všudy...?“

„Roztavený písek. Pochází z kráteru, který vznikl během prvního testu nukleární bomby v Alamogordu, v Novém Mexiku. Dokud James B. Conant žil, měl jeden z těchto vzorků u sebe jako upomínku, čím byl projekt Manhattan. Na vládě se jich povaluje už jen několik. Chci, abyste jeden měl, protože i vy jste součástí projektu Manhattan.“

Schmidt přikývl a mlčky rozbalil druhý balíček. Uvnitř objevil rozeklaný kus betonu označený barvou ve spreji, přidělaný na mramorové základně opatřené pečetí CIA.

„Co je to? Vypadá to jako hrouda vytažená z nějakých trosek.“

„Právě držíte v ruce kus Berlínské zdi, můj příteli. I těchto kusů už moc nezbylo. Tolik lidí se obětovalo, aby vidělo tu zatracenou zeď padnout. Nechci být v tomhle ohledu přehnaně sentimentální, ale opět jsme se ocitli v podobném typu usilovného snažení. Když si budete ve své laboratoři myslet, že jde všechno do sraček, chci, abyste se na tento kus betonu podíval a měl na paměti, že kladní hrdinové mohou vyhrát, pokud dostatečně tvrdě pracují. Okay?“

„Okay.“ Schmidt nadále měknul.

„Rozbalte poslední dárek,“ vyzval jej Vandel. „O tomhle jsem uvažoval nejvíc.“

Schmidt začal trhat papír. Uvnitř balíčku našel knihu. Nejdříve spatřil její zadní stranu, titul nepoznal. Počastoval svého návštěvníka tázavým pohledem.

„Je to biografie předního počítačového magnáta z Číny. Matka tohoto chlapíka pracovala jako dělnice v Chengdu a jeho společnost v současnosti konkuruje Microsoftu a Googlu. Podívejte se na stranu sedmnáct, nalepil jsem na ni žlutou přelepku.“

Schmidt knihu na patřičné straně otevřel. Vandel podtrhl citát amerického obchodního ředitele, který Schmidt přečetl nahlas.

„Jste-li v Číně jedním z milionu, jste jedním ze třinácti set lidí.“

„Číňané podle čísel tento závod vyhrají,“ poznamenal Vandel. „Přečtěte si, co jsem napsal na titulní stranu.“

Schmidt přečetl slova psaná Vandelovou rozmáchlou rukou:

„Vaše země vás potřebuje.“

„Jsme tedy domluveni?“

Schmidt se odmlčel, leč jen krátce.

„Ano,“ odpověděl, „samozřejmě.“

Během zpátečního letu do Washingtonu začal John Vandel plánovat svoji operaci zaměřenou proti čínské zpravodajské službě. Sedl si na celonoční let, aby stihl schůzi na téma Rusko, jež se měla konat následujícího rána v Bílém domě. Washington se stal Moskvou posedlý. Vandel však ne. Rusko bylo mocností, jejíž síla upadala. Vrásky na čele mu způsobovala Čína. Přestože si vzal prášek, nedokázal usnout.

Natočil své dlouhé pružné tělo nad notes, aby mu nikdo nemohl koukat přes rameno, a zapsal si několik poznámek: Nejprve si poznamenal „ministerstvo státní bezpečnosti“. Tuto poznámku podtrhl a přidal k ní otazník.

Vandela pohoršovalo, že ministerstvo operovalo v Americe tak neohroženě. MSS bylo kdysi považováno za obezřetné, když kradlo americká technologická tajemství pomocí debrífinků čínských vědců nebo se nahackovalo do jejich počítačových systémů. Tisíc zrnek písku, jedno po druhém; takto prý získávají zpravodajské informace. Ovšem jejich pokus ukořistit QED v Seattlu byl nestydatý a málem i úspěšný: Hamižný majitel firmy by spíše přijal peníze, než aby psal dopis svému bratranci ze CIA.

Dále si Vandel poznamenal slovo „rizika“, za které umístil další otazník. Proč ministerstvo tolik riskovalo? Na Ústředí ležel Vandelovi na stole štos analytických hlášení, na jejichž základě se na MSS zaměřuje protikorupční kampaň čelního představitele Strany. Možná zoufale toužilo po úspěchu, a tím pádem více zariskovalo, aby zůstalo ve hře. Existovala však i další, děsivější možnost: Třeba MSS vědělo, kam se podívat. Možná jeho agenti našli portál do zahrady s americkými tajemstvími. Vandel napsal malými písmeny slovo „krtek“ a vzápětí ho zaškrtal.

Toužil se tohoto případu ujmout. „Manažerka mise“ pro Čínu svoji roli nezvládala. Operace Agentury se „modernizovaly“ tolikrát, že lidé zapomněli, jak vést agresivní kontrašpionážní program. Vandel si to však pamatoval a ze své pozice vedoucího ředitelství operací měl tak akorát dostatečnou pravomoc, aby dokázal něco podniknout i ve spleti nového organizačního schématu.

V noci, během níž střídavě ztrácel a nabýval vědomí, se mu v mysli uhnízdily zárodky, z nichž by se mohla vyklubat úspěšná operace zaměřená proti čínskému ministerstvu – taková, která využije jeho zranitelnosti a obrátí jej vzhůru nohama do takové míry, až v něm nezůstane kámen na kameni; v případě úspěchu nedojde k pouhému zastavení činnosti ministerstva, leč k jeho celkovému rozkladu. Zrovna začal klimbat, když se mu roztroušené myšlenky zformovaly do vzoru tak zřetelného a jasného jako plocha přistávací dráhy.

Vandel se ve svém sedadle napřímil, opět vzal do ruky svůj blok a sepsal hrubý nástin operačního plánu v podobě okének a šipek, který připomínal vývojový diagram. CIA měla v Seattlu štěstí. Jemu se však představa, že by musel být odkázaný na štěstí, ani za mák nezamlouvala.

1.

OSTROV SENTOSA, SINGAPUR

Šestihodinový let z Pekingu doktora Ma Jubu velice unavil. Jeho bankéř mu zarezervoval vilu, jež byla součástí přepychového hotelu, poblíž golfového hřiště na ostrově Sentosa. Golf si zahraje následující den po setkání s bankéřem a za další dva dny se coby zastupitel ministerstva státní bezpečnosti zúčastní vědecké konference.

Ovšem nyní si chtěl odpočinout. Z minibaru vytáhl malou lahev jednosladové whiskey Glenlivet, otevřel ji a položil si nohy na čajový stolek. S ledem by mu chutnala ještě víc, nechtěl však volat pokojovou službu. Když nazlátlý nápoj dopil, přešel k oknu. V dáli spatřil Singapurský průliv, v němž kotvily nákladní lodě, připravené vyložit své kontejnery.

Apartmá jako by plavalo v mělké tůni nepřímého osvětlení; pohovky a křesla připomínaly malé ostrůvky, kolébající se na vlnách béžového zdobeného moře. Z hudební aparatury se tiše linuly tóny opery od Rossiniho, kterou před příchodem hosta pustil někdo z pokojové služby.

Doktor Ma byl štíhlý čerstvý padesátník s kultivovaným obličejem s rysy jako od sochaře, světlou pokožkou barvy slámy a vlasy, jimiž začaly prorůstat první šediny. Manželka mu radila, aby si je jako kterýkoli jiný „významný muž“ obarvil – a možná právě proto se tomu tolik bránil. Na čínského počítačového vědce byl oblečený elegantně: V italském sportovním saku, které si zakoupil během návštěvy sympozia v Římě.

Odsunul posuvné dveře a vstoupil do zahrady, kde se nadechl horkého svěžího vzduchu jihovýchodní Asie. K okraji soukromého bazénu se plazila ještěrka. Kde ten bankéř vězí? Právě kvůli němu se sem trmácel takovou dálku.

Vyndal z kufříku svůj „mijian“. Jeho tajný deník. Do tohoto malého diáře vázaného v kůži si zapisoval ty nejosobnější poznámky. Každý vyšší činitel z ministerstva jeden vlastnil. Bylo bezpečnější psát do nich, než pořizovat elektronické záznamy; alespoň to všichni tvrdili. Lidé si do svých mijianů zapisovali poznámky, které nebyly v žádném případě určeny cizím očím – prý tak činili kvůli ochraně ministerstva, ale ve skutečnosti chránili sami sebe.

Chystal se umístit svůj mijian do trezoru, leč poté jej napadlo, že tam se každý podívá nejdřív. Nakonec ukryl deník pod matraci.

Přemýšlel o svých penězích a zmocnila se ho nervozita. Neměl jich přijmout tolik a tak rychle, leč k tomuto kroku jej vedl strach o dceru na Stanfordově univerzitě, matku v Šanghaji, protivnou manželku, její příbuzné a o strýčky a bratrance, kteří se na něj nyní, když se z něj stal mocný muž – „vědecký poradce“ z čínské akademie věd dočasně přidělený na ministerstvo, jehož název nikdo nikdy nevyslovoval – obraceli. Stropní světlo na mžik zhaslo a opět se rozsvítilo, jako by nastal krátký výpadek proudu.

Podíval se na zápěstí. Kolik je ve Vancouveru hodin? Právě do tohoto města zmizela jeho milenka; podle jejích slov zde na něj počká. Platil nájemné za její byt, takže by se neopovážila spustit se s někým jiným, není-liž pravda? Ne, lidé mají zradu zakódovanou ve své povaze. Takový je zákon života. A z toho důvodu, bez ohledu na to, kolik peněz obdržel, nebyla tato částka jednoduše dostačující.

Bankéř měl už pět minut zpoždění. Jmenoval se Gunther Krause a pracoval jako poradce v oblasti soukromého majetku pro lucemburskou pobočku Asset Managementu ve Tchaj-pej. Seznámili se v Macau díky příteli z postgraduálních studií, který jeho služby označil za „bezrizikové“.

Jestli se Krause zpozdí o deset minut, tak dostane jednoduše padáka. Ne, to by bylo příliš riskantní. Bankéři se dostane přísného pokárání.

Otevřel kufřík, v němž si přinesl nejnovější číslo Spectrumu, časopisu mezinárodní asociace elektrotechnického a elektronického inženýrství, jíž byl členem – respektive býval, dokud jej před pěti lety nepřidělili na ministerstvo státní bezpečnosti jako technického poradce, kvůli čemuž musel zmizet z viditelného akademického světa.

Článek na titulní straně pojednával o „Poučení z dekády neúspěchů v oblasti IT“. Ten nadpis doktora mírně zneklidnil. Ministerstvo kradlo z americké technické říše ve velkém a veškerou svoji kořist přitom považovalo za zcela užitečnou. „Poznejte mnoho způsobů, jakými se v důsledku nezdarů v IT oblasti prohýřily peníze, promarnil čas a povšechně zkomplikovaly životy lidí,“ uváděl autor článku. To se zajisté netýkalo úseku, v němž se pohyboval doktor Ma. Byla by potupa ukrást věci, jež nemají žádnou hodnotu.

Za dva dny nashromáždí další západní artefakty na konferenci o ezoterickém tématu vztahujícím se ke kryogenním výpočtům, respektive problému práce s počítačem za teploty přibližující se k hodnotám absolutní nuly. Ministerstvo požadovalo od doktora Maa doporučení ohledně chladných přístrojů, on však myslel na horké peníze.

Harris Čang čekal v autě před hotelem, zatímco agent ze singapurské služebny odpojoval bezpečnostní systém. Měl na sobě blejzr a volné, padnoucí kalhoty – kravatu nechal doma. Dle stavby jeho štíhlé postavy s vypracovanou horní polovinou těla by jej někdo klidně mohl považovat za čínského gymnastu. Ostříhaný byl téměř na ježka a tvář mu lemovaly sluneční brýle. Zavřel oči a v duchu si naposledy prošel plán operace, jejíž detaily několikrát vyhodnocoval s Johnem Vandelem. Jediná drobná potíž se vyskytla, jakmile jej Vandel ubezpečoval, že jeho čínský původ nijak nesouvisí se skutečností, že byl tento úkol přidělen právě jemu. „Přestaňte mě štvát, pane,“ zareagoval na toto ujištění Čang. Vandel na to nejprve nereagoval, až po chvíli se rozesmál.

Čang zaměřil svoji pozornost na alkovnu u vestibulu, kde se ukrýval agent z místní služebny. Když zvedl ruku, Čang dloubl do statného Evropana v obleku, z něhož mu nějakým zázrakem dosud neodletěly zapnuté knoflíky, sedícího na zadním sedadle vedle něj. Společně z auta vystoupili a vydali se k hotelu, Čang jeden krok za Evropanem. Za okamžik se už čínský Američan pod svým krycím jménem zapisoval do knihy hostů.

V apartmá doktora Maa zazvonil zvonek. Doktor zamžoural do kukátka a uviděl známou korpulentní tvář Günthera Krause. Kdyby tak nedočkavě netoužil po Krausově přítomnosti, aby s ním mohl probrat finanční záležitosti, možná by si všiml ještě jednoho stínu, který vrhala druhá postava přede dveřmi.

Otevřel dveře a Krause vešel dovnitř. Než stihl doktor zastoupit cestu rychle se pohybujícímu druhému muži v lepší kondici a s čínskými rysy, už byl uvnitř. Zavřel za sebou dveře a přiložil si prst ke rtům. Doktora Maa sice nepřevyšoval, ovšem svojí fyzickou přítomností v pokoji dominoval.

„Kdo je ten zasranej týpek?“ zeptal se doktor Ma a ukazoval přitom na nečekaného čínského hosta. „Ať hned odejde, jinak zavolám policii.“

Ihned po vyřčení této výhružky si uvědomil její pošetilost. Během přítomnosti těchto dvou lidí by policii rozhodně volat neměl. Mladší Číňan to věděl také a kroutil hlavou.

„Dovolte mi, abych vám představil svého asistenta,“ promluvil Krause vyrovnaným hlasem a snažil se předstírat, že se jedná o obvyklou schůzku. „O váš účet se odteď bude starat on.“

Po těchto slovech předal Krause svůj kufřík čínskému společníkovi.

„Feihua,“ zamumlal doktor Ma.

Kecy.

Na okamžik se odvrátil a snažil se zachovat chladnou hlavu. Koutky očí mu však planuly zlobou.

„Tohle je nepřijatelné,“ poznamenal nakonec co nejklidnějším hlasem. „Tohle nedovolím. Tento ‚asistent‘, ať už je to kdokoli, teď odejde. Pan Krause zůstane. Jinak své účty zruším a vaše společnost přijde o všechno.“

„Odteď má váš účet na starosti můj asistent,“ zopakoval své oznámení Krause.

Nato se vydal ke dveřím. Doktor jej chtěl následovat, daleko však nedošel.

Cestu mu svým tělem zatarasil Harris Čang. Mladý Číňan si sundal brýle; jeho jasné a soustředěné oči připomínaly oči ostrostřelce. Znovu zavrtěl hlavou a varovně zvedl jeden prst. Z jeho vystupování vyzařovala autorita. Vypadal jako jeden z těch lidí ze „speciálních projektů“ na ministerstvu.

Krause položil ruku na kulovou kliku a před odchodem se ještě na svého bývalého klienta obrátil.

„Omlouvám se. Řiďte se pokyny mého asistenta a nic se vám nestane. Nikdo vám nechce ublížit. Naopak vám chceme pomoct.“

Krause natáhl svoji pravici, aby si s Číňanem na rozloučenou potřásl rukou, ten se však ani nehnul. Krause tedy otočil klikou a vydal se vstříc horku a vlhkému vzduchu. Dva Číňané v salonku osaměli. Ten mladší přešel ke stěně a zatáhl v obývacím pokoji i sousední ložnici závěsy.

„Kdo jste?“

Mladší muž se usmál. „Pojďme se posadit,“ řekl namísto odpovědi a gestem ukázal na sedačku a křeslo. Doktor stál nadále na místě, jako přikovaný.

„Kdo jste?“

„Jmenuju se Peter Tong,“ zalhal Čang. „Jsem odborník v oblasti soukromého majetku a pracuju pro lucemburskou pobočku Asset Managementu.“ Mluvil perfektní angličtinou s americkým přízvukem.

„Jaké je vaše pravé jméno?“ zeptal se doktor Ma ostřeji. „Pro koho pracujete? Nejsem žádný hlupák.“

Čang opět ukázal na sedací soupravu. „Myslím, že jsme vykročili špatnou nohou a musíme to napravit. Posaďte se. Máte rád whiskey. V tomto směru se zcela shodneme.“

Cizí návštěvník přešel k minibaru. Nalil doktorovi poslední skleničku jednosladové whiskey, kterou mu následně podal, a sám si vybral Johnnieho Walkera. Pohyboval se se suverénností člověka, který má rozvržení pokoje v malíčku.

Doktor nakonec ustoupil a ztěžka dosedl do křesla. Přijal sklenici whiskey a dvěma dlouhými loky ji vypil.

„Ještě.“

Čang vyndal z minibaru poslední lahev Johnnieho Walkera a podal mu ji.

„Nejmenujete se Tong, že ne?“

Mladší muž pokrčil rameny.

„Pracujete pro Američany,“ pronesl doktor téměř šeptem, leč jeho host si přesto přiložil prst ke rtům.

„Samozřejmě, že ne. Pracuju pro lucemburskou pobočku Asset Managementu. Přebírám dohled nad vaším portfoliem, přesně jak vám sdělil pan Krause. S mými službami budete velice spokojený. Vypěstujeme si mezi sebou dobrý klientský vztah, to vám slibuju. Bude to výhodné pro obě strany, pokud mohu použít oblíbená slova vašeho prezidenta.“

Doktor Ma se po zmínce o čelním představiteli Číny zašklebil. Jednalo se o připomínku nebezpečí, do něhož se sám uvrtal, když jednal s bankéřem ze zahraničí. A teď tohle, ať už to je cokoli.

„Mohu z této místnosti odejít a vydat se rovnou na čínské velvyslanectví na Tanlin Road. A vy se mě neopovážíte zastavit – mohla by totiž nastat velice nepříjemná situace.“

Doktor Ma vstal, jako kdyby se doopravdy chystal k odchodu.

„Sedněte si,“ nařídil mu Čang tichým, leč přísným hlasem. Potom poodhalil jedno místo pod blejzrem a ukázal doktorovi malý revolver, schovaný v podpažním pouzdře.

Doktor na zbraň zíral. Potom upřel pohled na dveře a zpátky na zbraň. Mírně se mu chvěla hlava.

Host pomalu promluvil svojí americkou angličtinou.

„Musíte pochopit, že nejste pánem této situace. Obávám se, že jste porušil čínské zákony. Jak jistě víte, protikorupční kampaň je v plném proudu. Jako člen akademie věd a poradce ministerstva státní bezpečnosti byste se snadno mohl stát prvořadým cílem disciplinární komise. Nepochybně to chápete.“

Doktor Ma přikývl. Pokusil se něco říct, ovšem bezvýsledně.

„Je to obtížná doba,“ pokračoval Čang. „Kdyby se objevily jakékoli dohady o spojení s lidmi zvenčí, vaše kariéra by byla ohrožena a spolu s ní i vaše rodina a veškerý její majetek. V takových dobách potřebujete přítele. Měl byste se nad tím důkladně zamyslet.“

„Hun dan,“ zašeptal doktor.

Kreténe.

„Nabízím vám příležitost tyto obtížné časy přestát. Můžete prosperovat ještě víc, než tomu bylo doposud. Ve skutečnosti však nemáte na vybranou: O svůj prostor k manévrování jste přišel v okamžiku, kdy jste začal přijímat peníze od lidí, kteří se snaží získat vliv na vaše ministerstvo. Já mám nicméně pro vaši situaci naprosté pochopení a soucítím s vámi.“

Z hrdla doktora Maa se vydral jakýsi nesrozumitelný zvuk.

„Nepochybuju o tom, že mi rozumíte. Existuje tolik důkazů.“ Při těchto slovech poklepal na svůj kufřík. „Mohli bychom si je společně prohlédnout, ale podle mě to nebude nutné. Fakta znáte lépe než já.“

Doktor Ma sklopil zrak. Otřel si oči ubrouskem a pak vzhlédl. Jeho obličej se podobal posmrtné masce.

„Chápu.“

„Dobře.“ Čang se napil whiskey. „Budeme si rozumět.“

„Jak jste jen mohl?“ zeptal se doktor Ma rozechvělým hlasem, který mu přeskočil do úplně jiné polohy.

„Co tím myslíte, doktore?“

„Jste Číňan. Jak jste se mohl upsat těm barbarům? Jak jste mohl takovým způsobem ublížit své rodné zemi?“

Čang se hlasitě zasmál.

„Já jsem barbar, pane. Jsem Číňan narozený v Americe, který vyrostl ve Flagstaffu, Arizoně. Takže aby bylo jasno, Čína je pro mě cizí země.“

Doktor Ma zavrtěl hlavou. To nejhorší, co se může stát zaměstnanci zpravodajské služby, se právě stalo jemu.

„Uděláme to tedy takhle,“ poručil návštěvník a vstal. „Já teď odejdu. Za dvě hodiny za mnou přijdete na tuto adresu do centra. Hotel Holiday Inn. Pokoj číslo 1028.“

Čang podal staršímu muži kartičku s adresou hotelu stojícího poblíž Orchard City Centre, nákupního střediska v centru města. Šlo o bezpečnou a nenápadnou lokaci.

„Zapamatujte si tu adresu.“

Doktor Ma kartičku chvíli studoval, načež přikývl.

„Přijďte sám a buďte rozumný. Naši lidé vás budou mít po celou cestu neustále na očích. Nikde se prosím nezastavujte. Oba vaše mobily máme zajištěné. Kdybyste se pokusil někomu zavolat, nedovoláte se. Nebylo by rozumné pokusit se varovat ministerstvo – tím by stoprocentně vznikly jisté škody. Z tohoto setkání jsme z důvodu vaší ochrany pořídili záznam.“

Po těchto slovech ukázal na velké zrcadlo nad stolem. Choval se tak kultivovaně, zdvořile a vstřícně. Jeho vybrané způsoby v doktorových očích opravdovou katastrofální podstatu celé této události jen umocnily.

„Určitě chápete, že kvůli vám, vaší rodině i vašim milovaným je opatrnost zcela na místě.“

Čang se podíval na hodinky.

„Uvidíme se, okamžik, za hodinu a osmapadesát minut. Přijďte včas, prosím.“

Host se otočil a odkráčel z místnosti.

Doktor Ma padl do křesla s hlavou v dlaních a prastarou kletbou na rtech: „Cào nĭ zŭzōng shíbā dài.“ Doslova to znamenalo: Jebat tvoje předky až do osmnáctého kolene.

Mluvil však sám k sobě. Pomyslel na svoji milenku ve Vancouveru. Molihua. Jasmine. Řekla by mu, aby tuto situaci úspěšně přečkal, šel s těmi Američany na schůzku a kousek svého snu tak ochránil.

Nakonec se zvedl, opláchl si obličej a převlékl košili. Podíval se na postel, kam si schoval svůj mijian. Nemohl jej vzít s sebou; nemohl jej zničit. A tak ho nechal tam, kam jej prve ukryl.

Jakmile Harris Čang opustil hotel, zavolal z bezpečného telefonu Johnu Vandelovi. Ve Washingtonu zrovna svítalo.

„Man man de,“ řekl Čang. Pomalu, pomalu.

„Sežeň ten deník,“ instruoval jej Vandel. „Potřebuju ho.“

„Jen pro jistotu, pane: Chcete originál. Žádnou kopii.“

„Jasně. Samotný deník. A je mi jedno, jestli se dozví, že zmizel. Oprava: Chci, aby se o tom dověděli.“

„Jasně.“

„Neříkej Winklemu, že jsi mi volal. Naštvalo by ho to.“

„Jistě.“

Za několik minut už Čang Warrenovi Winklemu, veliteli singapurské služebny, lhal, že se šéfem nemluvil. Na takový případ čekal od té doby, co k Agentuře nastoupil. Pomyslel si, že do potíží by se mohl dostat jediným způsobem: Kdyby znepokojil Johna Vandela.

2.

ORCHARD CITY CENTRE, SINGAPUR

Singapurské městské centrum zahalovala matná okrová barva. Betonem a sklem této metropole prostupovalo nasládlé aroma z tlející džungle, jež sem zanášel pofukující vítr. Všechny tváře v autech a autobusech jako by zahalovaly neprůhledné masky. Na nákladním terminálu severně od ostrova Sentosa dřepěly nad kovovými kontejnery velké jeřáby a deriky. Město tvořila uspořádaná síť, jíž se horečně proplétala auta i lidé, které spojovaly jejich individuální cíle a konečné destinace. Na tomto místě nedocházelo k ničemu pouhou náhodou.

Doktor Ma Jubo se se směsicí rozmrzelého a sklíčeného výrazu ve tváři posadil na zadní sedadlo taxíku společnosti Komfort. Řidiči třech dalších taxíků čekali nadále ve frontě, ale tento konkrétní z ní vyjel a zastavil před průčelím hotelu, jakmile doktor vstoupil na ulici. Převlékl se do modrého blejzru, nepromokavého pláště a na oči si nasadil tmavé brýle. Udal taxikáři adresu Holiday Innu na Cavenagh Street a ten místo odpovědi jen něco nesrozumitelně malajsky zabručel, aniž by do své GPS vložil jakékoli souřadnice. Doktor Ma se uvelebil na zadním sedadle; ruce se mu třásly.

Řidič to vzal oklikou. Projel po vyvýšené silnici a místo doprava zatočil doleva. Pokračoval po klikaté cestě přes park v kopcích a následně nasměroval auto na východ k centru. Během jízdy jednou zastavil, obrátil se a jel zpátky po stejné trase. Doktor Ma byl evidentně pod něčím dozorem.

Taxikář svého pasažéra vysadil u zadního vchodu hotelu na úzké vedlejší ulici. Zadní dveře nechal ještě chvíli zamknuté, načež vystoupil s otevřeným deštníkem, který držel nízko nad doktorovou hlavou, a prošel s ním kolem zelené cedule s nápisem Holiday Inn, jež označovala zadní východ. Uvnitř čekal další muž, Malajec s tmavou kůží, oblečený jako portýr. Uklonil se, vzal doktora za loket a vedl jej k výtahu. Vešel do kabiny, zasunul do čtečky magnetickou kartu, stiskl devítku a poté kabinu opustil.

Výtah stoupal pomalu vzhůru a přitom se chvěl a ozývaly se v něm všemožné skřípavé zvuky. Doktora se najednou zmocnila naléhavá touha schůzku předčasně zrušit. Pokusil se uhodit do tlačítka s jiným číslem, ovšem devítka svítila umanutě dál. V devátém patře se dveře výtahu otevřely a doktor jej opustil. Postupoval vpřed pomalými kroky ve snaze oddálit schůzku, před kterou nebylo úniku.

Pokoj s číslem 1028 našel na konci chodby. Jednou zlehka zaklepal na dveře. Chystal se zaklepat podruhé, ale dveře se náhle otevřely. Muž, který se představil jako Peter Tong, k němu natáhl ruku a jedním prudkým pohybem jej vtáhl do malého apartmá s výhledem na dálnici a park v dáli s úřadovnami premiéra a vlády.

„Posaďte se, prosím,“ vyzval doktora Čang a ukázal na křeslo. „Jdete přesně na čas. To je dobrý začátek.“

Američan si na toto setkání oblékl neformální pletenou košili a šedé kalhoty. Jeho vypracované svaly napínaly žebrovaný úplet košile s krátkými rukávy. Jeden z nich stěží zakrýval tři slova, která tvořila součást tetování na Čangově paži: Povinnost, Čest, Vlast.

Z reproduktoru hrála slabě symfonie Jupiter od Mozarta, jedna z doktorových nejoblíbenějších skladeb. Jak to, že o něm tohle nebo cokoli dalšího věděli?

Doktor Ma stál nadále bez hnutí, neschopen pohybu.

„Pojďte dál,“ vyzval Čang svého hosta s úsměvem a znovu jej uchopil za ruku. „Sundejte si plášť. Nikdo vám neublíží, jen si trochu promluvíme. Posaďte se. Přinesu vám drink.“

„Gou pi,“ utrousil doktor Ma s odporem. Hovadina.

„Dejte mi svůj plášť a posaďte se, prosím. Musíme toho tolik probrat.“

Doktor Ma ještě drahnou chvíli váhal, načež si pršiplášť svlékl a podal jej svému hostiteli. Poté se posadil do velkého křesla a složil ruce do klína. Čang plášť prohmatal, aby se ujistil, že se doktorův mijian nenalézá v jedné z kapes. Potom zatáhl závěsy, přešel k baru a vrátil se se dvěma skleničkami whiskey. Jednu podal doktorovi.

„Mluvte se mnou čínsky,“ požádal Čanga doktor. „Můžete pro mě udělat alespoň tohle?“

„Vaše angličtina je lepší než moje čínština. Chodil jste na MIT. Promiňte. Nechci využívat služeb překladatele.“

Doktor Ma zavrtěl hlavou. „Pantu,“ zamumlal.

„Zrádce,“ přeložil ono slovíčko Čang s mírným úsměvem a vědoucím potřesením hlavou. „Vím, co to slovo znamená. Ale bratře, neměli bychom se vzájemně urážet. Budeme přátelé. Žádnou jinou možnost nemáme.“

Čang na svého hosta mrkl. Když své oči zúžil, vypadal díky tmavší barvě pleti a drsným rysům více čínsky než jeho host.

„Ganbei,“ řekl a pozvedl sklenku. „Čin-čin.“

Doktor na sklenici dvacet sekund zíral. Pak se zhluboka napil, což vzápětí dvakrát zopakoval.

„Zpomalte. Musíme prodebatovat spoustu věcí. Začněme vaší prací. Pracujete na ministerstvu státní bezpečnosti.“

„To už víte.“

„Jaký úřad?“

„To mi řekněte vy,“ kontroval doktor s nepatrným úsměvem, prvním, který mu za několik posledních hodin přelétl přes tvář.

„Nuže dobrá. Desátý. Vědecké a technické informace. Jste technický poradce vedoucího pracovníka tohoto úřadu. Našimi slovy hlavní technický referent.“

Doktor Ma pantomimicky zatleskal.

„Velmi dobře. Co dál?“

„Specializujete se na superpočítače. Tento obor jste studoval na MIT a následně i na Marylandské univerzitě, kde jste získal doktorát z informatiky. Na MIT jste studoval se skvělým Peterem Shorem, který dokázal, že kvantový počítač dokáže prolomit jakoukoli šifru. Prováděl jste s ním výzkum týkající se kvantových výpočtů. Po návratu domů vás jmenovali do čínské akademie věd. Jste hvězda.“

Doktor Ma zkoumal čínského Američana hloubavým pohledem.

„Nejmenujete se Peter Tong, že ne?“

„Ne,“ odpověděl hostitel a zavrtěl hlavou. „Mohu vám prozradit své pravé jméno, to však není podstatné. Nejsem nikdo slavný.“ Opět zamrkal.

„Kde pracujete?“

„V Ústřední zpravodajské službě. Jsem tajný agent, očividně. Stejně jako vy. A nyní spolu budeme pracovat na společném případu.“

Doktor Ma zavrtěl hlavou. „Nejsem špion, ale vědec, který pro ně dočasně pracuje. Máte špatného muže.“

„Nemyslím si, doktore.“

Čang se usmál. Vystupoval klidně, leč tělo měl napnuté a vyzařovala z něj neústupnost.

„Dlouho jste byl subjektem našeho zájmu. Na našem seznamu jste se ocitl již v Americe během postgraduálního studia. Ovšem ne na tom mém. Já tehdy ještě sloužil u armády, nicméně jste to dotáhl na seznamy jiných lidí. Věděli, že v sobě máte potenciál a představujete velký příslib do budoucna. Čekali jsme na svoji příležitost, která se nám právě naskytla.“

Doktor Ma si odfrkl. „Číňan v americké armádě? Nemožné.“

Čang se posadil do křesla a překřížil ruce na prsou. „Zamyslete se nad tím ještě jednou. Sto první výsadková divize. Víte, o čem mluvím? Sloužil jsem v Mosulu a Bagdádu. A nejsem Číňan, ale Američan.“

Doktor Ma na Čanga zíral a poté zasmušile přikývl.

„Chovám k vám tu největší úctu, doktore,“ prozradil mu Čang a počastoval jej přívětivým úsměvem. „Vím, že to pro vás musí být těžké, ale máme spoustu času. Do Pekingu se vracíte až za tři dny. Začneme tedy s nějakými lehčími otázkami a k těm těžším přejdeme později. Ovšem musím k vám být upřímný, pane: Na mnoho těchto otázek již odpovědi známe. Moment, doleju vám. Máte rád Mozarta, že? Můžu pustit i něco jiného.“

„Mozart mi vyhovuje. Pokud odpovědi znáte, proč se na ně tedy ptáte?“

„Protože je to naše práce.“ Po těchto slovech dolil sklenici staršího muže i tu svoji. „Takže, kde jste se narodil?“

Doktor Ma se zasmál. „V Šanghaji. Moje matka tam stále žije.“

„Samozřejmě. A váš otec byl vysoce postavený stranický kádr. Kde pracoval?“

„Všude možně. Po mém narození pobýval v Pekingu a pak ho během těch špatných dnů poslali na venkov do Wuhanu. Ale vrátil se. Vždy měl v Šanghaji přátele.“

„Váš otec byl vycházející hvězdou, když zemřel. Není to tak? A jeho přátelé přispěli k vašemu setrvání v Šanghaji, kde jste chodil na nejlepší školy, zatímco on cestoval, a vy jste se tím pádem mohl věnovat vědeckému studiu.“

„Můj otec viděl do budoucna.“ Doktor Ma pozvedl malinko hlavu a tímto gestem vyjádřil respekt, který choval ke svému otci i sám k sobě. „Studoval jsem matematiku a fyziku. Na střední škole pro mě už neměli žádné další učitele, takže povolali profesora z univerzity Fu-Tan, který mě učil. Obdržel jsem cenu za fyziku a matematiku.“

„A získal jste i stipendium na MIT.“

„Doufám, že jsem byl synem hodným svého otce.“

Doktor Ma se rezervovaně usmál. Mluvil o své rodině a dnech strávených ve škole, a tím pádem poněkud pookřál.

„Ano.“ Čang nyní promluvil tiše a hebce, jako když motýl zatřepotá křídly. „A tehdy vás naverbovali.“

„Cože?“ zeptal se doktor Ma polekaně.

„Naverbovali. Připomenuli vám vaši vlasteneckou povinnost. Kontaktoval vás Úřad státní bezpečnosti ze Šanghaje. Před odchodem do Ameriky vás požádali, abyste jim podával zprávy. Zpovídají každého čínského studenta, ale jen několika z nich se dostává speciálního zacházení. Ti šťastní se stávají hodnotnými kontakty ministerstva státní bezpečnosti. Jako vy.“

Doktor Ma sklonil hlavu. Někdo cizí mu právě odříkal tajné informace. Cítil se nesvůj.

„Myslíme si tohle,“ odhodlal se Čang a pokračoval: „V Šanghaji jste se pravděpodobně dostavil na dvě schůzky, na nichž jste se podrobil vyhodnocovacímu procesu. Nato vás požádali, abyste se odebral do Pekingu, kde jste před odchodem za velkou louži prošel dvoutýdenním kurzem. Protože jste byl tak chytrý kluk, nebylo o vašem úspěchu pochyb. Dali vám tedy jednu čínskou adresu a poručili vám, abyste na ni posílal každé tři měsíce zprávu. Dále jste dostal dva a půl tisíce dolarů a letenku do Ameriky. Je to tak?“

Doktor Ma se podíval nejprve ke dveřím, pak se jeho pohled zatoulal k zataženému oknu a nakonec k mladému muži, jehož otázkám čelil. Pokoj mu najednou připadal ještě menší.

„Nebyl jsem jejich agent. Ani na MIT, ani v Marylandu. A co se týče mé přípravy, i ve svém výkladu jste se dopustil jistých nepřesností. Jednalo se o týdenní kurz. A zprávy jsem měl podávat každých šest měsíců, ne tři. Podle mě hádáte. Jak byste mohl o postupech ministerstva cokoli vědět?“

„Protože je to naše práce. Říkal jsem vám, že toho víme hodně. Domníváte se, že jste první čínský vědec, který k nám zavítal? Víme, jak to chodí. Schůzky, výlet do Pekingu, dva a půl tisíce dolarů – jinak žádné MIT. Tak zněla dohoda, kterou nabídli bystrému mladému muži. Neměl jste na výběr, musel jste s nimi spolupracovat.“

Doktor Ma zavrtěl hlavou. Vypadal unaveně.

„Co ode mě chcete, když už toho tolik víte?“

„Nepotřebujete na záchod? Nemáte hlad?“

„Ne,“ odpověděl doktor. „Pouze chci, aby tohle skončilo.“

„O tom nepochybuju. Způsob naší spolupráce však musíme pečlivě promyslet, jinak vám pomůžu jen stěží. Vím, jsem o něco mladší než vy, pane, ale svoji práci zvládám velice dobře. Tím pádem mohu být velice užitečný přítel.“

Doktor Ma pomalu vydechl. Nedostávalo se mu dostatečného množství kyslíku ani pojmu o čase. Proč byl jen tolik chamtivý? Svými činy se nelišil od ostatních, o tom nemělo smysl uvažovat, věděl však, že ho při tom mohou chytit. ,Buď chlap; přijmi riziko.‘ To mu jednou pozdě v noci řekla jeho manželka.

Otec ho varoval: ,Měj se na pozoru. Smůla se vždy ukrývá ve dveřích, ve vedlejším chu-tchungu.‘

Doktor Ma se snažil podle rady svého otce proti ráně osudu obrnit. Když se ale s mocí dostaví ruku v ruce i úspěch, mají lidé sklony ve své ostražitosti polevit, dopouštějí se chyb, a štěstí jim tedy nevyhnutelně ukáže svoji odvrácenou tvář.

„Promiňte, musím si odskočit. Klidně si nalijte další drink. Hned se vrátím.“

Čang odešel z obývacího pokoje a ložnicí prošel do koupelny. Zavřel dveře a pustil vodu. Z kapsy vylovil tajné komunikační zařízení a vytočil číslo operační místnosti, jež se nalézala na singapurské služebně. Požádal službu konajícího agenta, aby jej spojil s operativcem, který se nacházel na určeném místě v hotelu na ostrově Sentosa.

Čang promluvil do telefonu tichým hlasem.

„Santoso jedna, tady singapurský Operativec jedna. Slyšíte mě?“

„Slyším, Singapure jedna,“ odpověděl ženský hlas služebně mladší agentky, jež byla vyslána sledovat apartmá doktora Maa. Jednalo se o její první důležitý úkol. Snažila se mluvit klidným hlasem.

„Potřebuju, abyste něco udělala, Sentoso jedna. Chci, abyste našla mijian našeho cíle. Nevzal si ho s sebou, musel tedy zůstat v jeho pokoji. Najděte ho.“

„Co je mijian, Singapure jedna? Nevím, o čem to mluvíte. Je to nějaké oblečení?“

„Je to deník. Diář. Mělo by se to v něm hemžit čínskými znaky. Podívejte se po něm v jeho pokoji, velmi důkladně, ale postupujte při tom velice zlehka. Seberte ho a vložte do pytlíku na důkazy.“

„Rozumím, Singapure jedna. Co mám udělat po jeho nalezení? Ofotit jednotlivé stránky?“

„Ne. Vezměte ho, odešlete na singapurskou služebnu a řekněte sloužícímu agentovi, aby jej okamžitě předal veliteli. Ten ho odešle na Ústředí.“

„Okay, rozumím. A naučila jsem se nové slovo.“

„Poslouchejte, Santoso jedna. Najděte mijian toho chlápka, v pořádku ho doručte na určené místo a přinejmenším na následujících čtyřiadvacet hodin se stanete hrdinkou amerického Kulinářského institutu.“

„Uh, rozumím.“

Za několik minut vstoupila agentka do apartmá. „Singapur jedna“ se mezitím vrátil do obývacího pokoje, aby pokračoval v rozmluvě s doktorem Maem.

3.

ORCHARD CITY CENTRE, SINGAPUR

Harris Čang přešel v obývacím pokoji k oknu a vytáhl roletu. Padla noc. Na šestiproudové hlavní dálnici se mihotaly záblesky předních a zadních světel projíždějících aut. Za ní ukrývalo husté zelené listoví hlavní úřadovny vlády. Celý svět se nacházel hned za tímto oknem, přesto však byl nedosažitelný. Osvětlené návěstí nad autostrádou motoristům připomínalo, že před změnou jízdního pruhu se sluší na tento čin upozornit blinkrem. Severně od tohoto přívětivého městského robota ležel malajský poloostrov; na západě se nalézala sumaterská džungle; na východě panenská divočina Bornea. A tady tato prosperující, bezpečná oblast s tvrdou disciplínou. Svět sám pro sebe...

Otočil se na doktora Maa, který zůstal sedět bez hnutí v křesle, zmítán obavami a s pohledem upřeným na okno. Řídící důstojník roletu opět stáhl a zatáhl závěsy.

„Pád na dno je zdlouhavý a zpravidla bolestivý,“ podotknul Čang směrem ke svému hostovi.

Starší muž zavřel oči. Byl to technicky založený člověk, jemuž scházela odvaha a který se vyžíval v kvalitním, vybraném oblečení a rád popíjel víno. Líbilo se mu, že dokáže po finanční stránce zabezpečit svoji milenku žijící ve Vancouveru. Prahl po postu významného muže, který může navzdory všemu mít a získat vše, co si zamane.

Čang zůstal stát u zatemněného okna ještě chvíli. Zahýbal hlavou dopředu a dozadu a protáhl si ruce a ramenní i krční svaly, přičemž doktora po očku pozoroval. Starší Číňan byl skoro u konce svých sil. Čang přešel k baru, nalil svému hostovi trochu Coca-Coly a zapnul konvici na čaj. Nato přešel k pohovce a Colu doktorovi podal.

„Pijte. Zvedne vám to náladu.“

Doktor bez zájmu poslechl.

„Nikdo vás nepřijde zachránit, to víte. My svoji práci odvádíme dobře. Žádný záchranný tým sem nemíří. Jsme tu jen my dva a tak to i zůstane.“

„Rozumím.“

„Okay, přejděme tedy k otázce, která je nasnadě: Proč pracuje prvotřídní vědec jako vy pro ministerstvo státní bezpečnosti? Proč vás k nim vědecká akademie přeložila? A proč potřebuje ministerstvo svého vlastního experta z oblasti superpočítačů? Nechápu to. Ministerstvo obyčejně přenechává technické detaily ČLOA, tedy Čínské lidové osvobozenecké armádě. Takhle ten jejich systém funguje.“

„Když to říkáte.“

„Ale v tomto případě tomu tak není. Pokud jde o vás, vzali z akademie špičkového počítačového vědce, muže se jménem na mnoha písemnostech, a učinili z něj speciálního poradce vedoucího Desátého úřadu. Proč? Muselo jít o něco velice důležitého. Podle nás se vaše ministerstvo učilo od Ameriky a potřebovalo vás, abyste jim vysvětlil skutečnou podstatu všech získaných poznatků.“

„Vy mi lichotíte, pane Tongu. Možná nejsem tak hodnotný, jak se domníváte.“

„Myslíte si, že jsem bai mu? Slepý? Ano, to slovo znám. Nebo bai chi? Idiot? Považujete mě za idiota, doktore?“

„Podle mě jste chytrý. A totéž platí i pro celou CIA.“

„Okay, tak se mnou nejednejte jako s hlupákem a povězte mi: Proč ministerstvo potřebovalo jednoho z nejlepších čínských počítačových vědců na pozici vrchního technického poradce?“

Doktor Ma sklopil místo odpovědi zrak.

„Třeba kvůli nějakému speciálnímu projektu. Nevím.“

„Samozřejmě, že kvůli nějakému speciálnímu projektu. Ale jakému?“

„To vám nemohu říct, protože to nevím.“

„Chci se k vám i nadále chovat uctivě, doktore. Ale potřebuju odpovědi.“

„Ne!“ doktor Ma zavrtěl hlavou. Právě se ocital na samém pokraji zrady a ztrácel pevnou půdu pod nohama. Musí tomu nátlaku odolat!

„Prosím, pane, nepokoušejte své štěstí. Tady nejste na schůzi nějaké komise nebo na sebekritickém sezení. Mohu vám s vaším… problémem… pomoci, ale musíte se mnou jednat upřímně.“

„Pokud toho už tolik víte, pak na mých slovech nezáleží.“ Akademik se snažil najít prostor k manévrování.

Čang ke staršímu muži přikročil a naklonil se k jeho uchu. Slova pronášel tichým šepotem a každému přikládal patřičnou váhu.

„Dopustil jste se chyby, doktore. Ukradl jste peníze a tím pádem musíte počítat s následky. Já vás o odpovědi neprosím. Musím vás zdvořile informovat, že je vyžaduji, takže mě pečlivě poslouchejte. Říkal jsem vám přece, že pád na dno je, takříkajíc, zdlouhavý a zpravidla bolestivý. Člověk musí být velice opatrný.“

Agent CIA nadále vystupoval vlídně, přestože doktorovi zrovna vyhrožoval. Číňan však jeho sdělení zcela pochopil.

„Prosím,“ žadonil doktor Ma tiše.

„Tak mi řekněte: Co je to za speciální projekt, který řídí Desátý úřad z ministerstva státní bezpečnosti? Proč je do něj zapojeno ministerstvo a ne Druhé oddělení ČLOA? Ohledně čeho jim poskytujete své rady?“

„Promiňte?“ doktor Ma si přiložil ruku k uchu, jako kdyby proud Čangových otázek přeslechl.

Čang udeřil do desky čajového stolku tak silně, až skleničky se zařinčením poskočily.

„Poslouchejte mě!“

„Ano, pane.“

„O jaký speciální projekt jde? Pomáháte jim řídit něco ve Státech. Co?“

Doktor Ma se zahleděl na podlahu a dopřál si malý doušek Coly. Dlaně mu zvlhly a v koutcích očí se mu nahromadily slzy. Přál si, aby se dokázal prezentovat lépe, leč cítil se v této místnosti jako vězeň a nevěděl, jak Čangovým všetečným dotazům uniknout.

„Možná máte pravdu, ale nemůžu vám to říct. Podívejte se, pane, mladý muži, žádáte mě, abych se dopustil protistátního zločinu. Pokud s vámi budu spolupracovat, tak mě zabijí.“

„Mýlíte se, doktore. Je to přesně naopak: Zabijí vás, pokud s námi spolupracovat nebudete.“

Doktor Ma sebou trhl.

„Zbláznil jste se? To je holý nesmysl. O čem to mluvíte?“

„Ukážu vám to.“

Čang vstal, šel do ložnice a vrátil se se dvěma dokumenty: složkou Lucemburského Asset Managementu, kterou přinesl dříve toho dne do vily Gunther Krause, a zapečetěnou obálkou od FedExu s adresou napsanou čínskými znaky. Čang otevřel spis týkající se správy soukromého majetku a položil jej na čajový stolek před doktora Maa.

„Zde je váš fascikl, doktore. Všechny vaše zahraniční účty, které precizně zkompletoval váš dobrý bankéř, pan Krause. Pracuje pro nás, jak jste jistě pochopil. A je velice šikovný ve vedení evidence. Nechtěl byste se podívat?“

„Ne.“

„Ovšemže chtěl.“

Čang otevřel kroužkový pořadač a ukázal na sloupce a řady čísel.

„Nyní máte na svém kontě přes čtyřicet milionů dolarů. Většina této sumy spokojeně odpočívá na Kajmanských ostrovech, ale nějaké prostředky máte ve Vancouveru a zabezpečujete jimi svoji přítelkyni. Jakže se jmenuje? Oh, ano, Li Fan. Mám však pocit, že důvěrně ji oslovujete jinak… ‚Jasmine‘, že ano? Rozkošné jméno.“

Po doktorově tváři kanula slza. Byl vyděšený a nebál se jen o sebe.

„Říkáte jí tak, doktore? Odpovězte mi, prosím.“

„Ano. Molihua. Jasmine. Neubližujte jí.“

„My nechceme ublížit nikomu, zvláště ne vám. Ale tohle je velice závažná chyba, přijmout čtyřicet milionů dolarů v neoprávněných platbách – mluvme na rovinu, v úplatcích – a předat je finančnímu manažerovi ze zahraničí, s nímž jste se seznámil v Macau. Není to náhodou v Číně nelegální?“

Doktor Ma přitakal.

„Považovalo by se to za zločin, ať už by se ho dopustil kdokoli. Jestliže jej však spáchal funkcionář z ministerstva státní bezpečnosti, pak to musíme překvalifikovat na velice závažný trestný čin, za jehož spáchání by mohl následovat i trest smrti. Strana je s vaším ministerstvem velice nespokojená. Kolik viceministrů dostalo z MSS nedávno padáka?“

„Dva,“ zašeptal doktor Ma. Znal je oba. Jeden z nich mu představil Jasmine.

„Dva padlí muži! Smůla. Proto si o vás dělám starosti, doktore. Potřebujete naši pomoc i ochranu. Lidé v Pekingu by se totiž velmi rozzlobili, kdyby se dověděli pravdu. Lidi jako vy mají ve svém hledáčku.“

„Co chcete?“ zeptal se Číňan mdle.

„To už přece dávno víte. Chci informace o tom speciálním projektu, jehož jste technickým poradcem.“

Doktor Ma se na chvíli zamyslel, jako kdyby hloubal nad koncovkou v šachové partii. Potom rezignovaně přikývl. Nebylo úniku. Promnul si oči a spustil.

„Tento speciální program se rozběhl před šesti lety, rok před mým příchodem na ministerstvo. Pojmenovali ho ‚Xie‘. Škorpion. Společnými silami jej řídí Desátý úřad, který má dohled nad všemi vědeckými a technickými zpravodajskými informacemi, a Jedenáctý úřad, který se specializuje na výpočetní techniku. Jedná se o speciální operaci zaměřenou na sběr dat, která nepodléhá z důvodu své delikátnosti běžným postupům. ČLOA nemá na výběr a musí nechat ministerstvo dělat jejich práci.“

„Řídíte agenta, který operuje v Americe. Klidně to přiznejte.“

„Ano. Řídíme v Americe jistou síť. To je Škorpion.“

„Ale proč je to tak delikátní?“

„Poněvadž sbíráme informace o největším tajemství, které nám může poskytnout přístup ke všem ostatním.“

„Kryptografie. Komunikační zpravodajské informace.“

„No ano, samozřejmě. O tohle nám jde vždy také. Nicméně tento program má specifičtější zaměření.“

„Jaké? No tak, doktore, pořád uhýbáte, když se vám snažím pomoci, a přestává se mi to líbit. Na co se ten program zaměřuje?“

„Na kvantové výpočty.“

„Promiňte?“

„Kvantové výpočty. To je moje specializace. Je to součást našeho čínského snu. Přístroj, který dokáže prolomit jakoukoli šifru. Všechno, co vědí Američani, musíme vědět i my. Tak zněl pokyn Státní rady. Národní prioritní záležitost. Existuje sdružená skupina, která veškerý sběr dat koordinuje – má pod palcem všechny agentury.“

„Jak se ten kvantový program jmenuje? Pojmenovala se vaše sdružená skupina nějak?“

„Jsme napojeni na velkou skupinu s názvem Galaxie, čínsky Xingxi, která shromažďuje informace o superpočítačích. My však představujeme tu tajnější, menší část. Xie. Škorpiona.“

„Okay, rozumím. Ale pořád nechápu, co jste dělal na ministerstvu státní bezpečnosti. Je to zpravodajská agentura, ne technický výbor. Řídí tajné agenty. Tento typ technických záležitostí má obyčejně na starosti ČLOA.“

„Nepotřebujeme Druhé a Třetí oddělení ČLOA,“ odpověděl doktor Ma s opovržením v hlase. Tyto dvě zpravodajské sekce Čínské lidové osvobozenecké armády se řadily k velkým byrokratickým rivalům ministerstva. „Tohle je naše operace.“

„Ale proč potřebuje Škorpion MSS? A proč potřebuje akademika, jakým jste vy? Co tam děláte? Pořád mi to nedochází.“

„To je těžká otázka.“

Čang na doktora ukázal prstem.

„Zodpovězte ji. Prosím.“

Doktor bezmocně přitakal. Svoji kapitulaci oddaloval a svěřoval se s jedním tajemstvím za druhým.

Čang se kouknul na hodinky. Docházela mu trpělivost. „Čas vypršel. Nebude se vám líbit, co bude následovat.“

Doktor Ma si povzdechl. Kousl se do rtu, odmlčel se a pak opět promluvil.

„Ministerstvo potřebují, jelikož řídíme agenty. Druhé a Třetí oddělení ČLOA nemá informace. My ano. ČLOA nás nenávidí, ale nemůže nás zastavit. Tohle je naše jízdenka. Neříkáte to tak? Naše ‚jízdenka‘. Naše karta. Díky tomu zůstáváme ve hře.“

„Jaké je vaše poslání? No tak, profesore. Tohle zdržování nemá žádný význam. Čím dřív mi všechno povíte, tím spíš se budete moct vrátit do své vily a zachumlat se do peřin.“

Doktor Ma opět vydechl. Když jednou něco nakousnete, není snadné povědět i ten zbytek. Posunul si brýle spočívající na jeho nose ve snaze zachovat si trochu důstojnosti.

Doktor teď hovořil téměř s hrdostí v hlase. Právě tohle byl jeho dar, speciální dovednost. Čang se zhluboka nadechl. Výslech se téměř dostal do úspěšného cíle.

„To je velmi dobré. Kurevsky dobré. Jak byste to řekl čínsky?“

„Wo cao!“ Ano, kurva dobrý. Přenos informací právě proběhl. Nyní doktor požadoval kompenzaci. Ujištění.

Čang zvedl ruku.

„Ne...“