Jan z Moravy

Zapomenutý Lucemburk
na aquilejském stolci

Ondřej Schmidt

VYŠEHRAD

Vyobrazení na přebalu:

Patron aquilejského patriarchátu sv. Hermagoras na reversu denáru patriarchy Jana z Moravy.

Vyobrazení na s. 4:

Sv. Petr světí prvního aquilejského biskupa sv. Hermagoru za přítomnosti sv. Marka, freska v kryptě aquilejské baziliky, 12. století.

VELKÉ POSTAVY ČESKÝCH DĚJIN

svazek 23.

Edici řídí Filip Outrata

Obálku a grafickou úpravu navrhla Michaela Blažejová

Odpovědný redaktor Filip Outrata

E-knihu vydalo nakladatelství Vyšehrad, spol. s r. o.,

v Praze roku 2017 jako svou 1571. publikaci

Vydání v elektronickém formátu první

(podle prvního vydání v tištěné podobě)

Doporučená cena E-knihy 180 Kč

Nakladatelství Vyšehrad, spol. s r. o.,

Praha 3, Víta Nejedlého 15

e-mail: info@ivysehrad.cz

www.ivysehrad.cz

Vydání knihy bylo podpořeno finančním
příspěvkem Filozofické fakulty Masarykovy univerzity.

Rukopis získal Cenu děkana FF MU
za vynikající magisterskou diplomovou práci roku 2015.

Recenzovali: prof. PhDr. Ivan Hlaváček, CSc.prof. PhDr. Zdeňka Hledíková, CSc.

Copyright © Masarykova univerzita, 2016

Typography © Michaela Blažejová, 2016

ISBN 978 -80 -7429 -830-1 (ePUB)

Tištěnou knihu si můžete zakoupit na www.ivysehrad.cz

E-kniha v grafické podobě dle tištěného vydání je k dispozici ve formátu pdf

Elektronické formáty připravil KOSMAS, www.kosmas.cz

Předmluva

14. století bývá někdy nazýváno „století pohrom“.1 Vskutku, nalezneme zde válečné konflikty, morové epidemie, ochlazení podnebí, monetární krizi a dramatický demografický pokles, což některé historiky přivedlo ke konceptu krize pozdního středověku.2 V té samé době však také došlo k vrcholnému rozkvětu gotické architektury a setkáme se zde se jmény jako Dante Alighieri, Francesco Petrarca či Giovanni Boccaccio a tedy s prvními záchvěvy pozdější renesance. Právě v těchto souřadnicích se odehrává příběh protagonisty této knihy – Jana z Moravy, lucemburského levobočka, litomyšlského biskupa a nakonec patriarchy aquilejského.

Biografický žánr či biografistika, chceme-li, patří k tradičním disciplínám historiografie. Za posledních několik desítek let se však její pojetí do značné míry proměnilo. Moderní biografistika klade na historika mnohem větší nároky, než tomu bylo před sto lety. Již totiž nestačí – jak věřilo pozitivistické dějepisectví – pouze shromáždit korpus (pokud možno všech) pramenů vztahujících se k životu příslušné osobnosti, očistit ho od nánosu falz a dalších nespolehlivých svědectví a na jeho základě pak „objektivně“ vylíčit její osudy. Dnešní historik-medievista je nucen se vyrovnat s mnoha novými přístupy a metodami, které zahrnují problematiku rituálů, reprezentace či historické paměti.

Také těmto požadavkům jsem se alespoň částečně snažil dostát; do jaké míry se to podařilo, ponechávám na čtenáři. Primárním cílem ovšem bylo sepsat kritický životopis Jana z Moravy jakožto opomíjeného Lucemburka, který by komplexně zmapoval jeho život a církevní kariéru v širším kontextu jeho nemanželského původu, lucemburského rodu a českých a italských dějin. Největší počet stran zabírá Janovo působení v aquilejském patriarchátu v letech 1387/88 –1394, což se snad může jevit jako nemístná disproporce. Je tomu tak záměrně, a to hned z několika důvodů: jednak jde o téma v české literatuře zcela neprobádané, avšak rozhodující bylo množství pramenů dochovaných v italských archivech, které umožňují vykreslit Janovy osudy poměrně detailně, což kontrastuje s předchozím obdobím jeho života, o němž máme k dispozici pouze útržkovitá svědectví.

Navzdory výhradám, které již kdysi vznesl Pierre Bourdieu,3 nebylo možné rezignovat na klasický chronologický postup. Zvláště když uvážíme, že podrobný životopis Jana z Moravy dosud zpracován nebyl. To ovšem neznamená, že by výsledný produkt měl být pouhým (lépe či hůře) okomentovaným itinerářem. Proto jsem se vždy snažil zasadit příslušné události do kontextu doby a prostředí.4 Z toho důvodu bylo nutné zařadit do textu obsáhlejší exkurzy týkající se specifického statusu bastardů ve středověké společnosti a především problematiky pozdně středověkého aquilejského patriarchátu. Oboje představuje desiderát české medievistiky.

Značná pozornost byla věnována Janovu „druhému životu“, tedy stopám, které zanechal v historické paměti. Nešlo zde o to zjistit, jaký Jan ve skutečnosti byl, ale naopak odhalit, jak ho vnímali jeho současníci a pozdější generace a zda a jak se tento obraz proměňoval. To se ukazuje stejně důležité (ne-li důležitější) jako ona „objektivní skutečnost“. Tato metoda se v posledních letech stala poměrně populární a není divu. Vždyť s její pomocí lze zkoumat nejen osudy historické osobnosti, ale i události nebo dokonce listiny v horizontu dlouhého trvání. Také v případě Jana tento postup nabízí některá zajímavá zjištění, která vrhají nový pohled na jeho osobnost a představují tak důležitý korektiv tradičních jednostranných odsudků obestírajících tuto mýty opředenou kontroverzní postavu. Nezastírám, že v tomto směru mi byla velkou inspirací kniha Martina Wihody o jednom moravském markraběti z přelomu 12. a 13. století…5

Původní příliš ambiciózní koncept sice nebyl z časových a jiných důvodů naplněn úplně a beze zbytku, přesto doufám, že tato kniha přináší některé nové a neznámé skutečnosti a poněkud odlišný pohled nejen na osobu Jana z Moravy, ale také na vztahy uvnitř poslední generace lucemburského rodu a na kontakty českých zemí s tehdejším aquilejským patriarchátem v obecnější rovině. Stále zde ovšem zůstává značný prostor pro další bádání. Kromě toho musím přiznat, že Jan z Moravy, tak jak je prezentován zde, není tím jediným možným, ale „mým“ Janem z Moravy, abych parafrázoval slova Jacquese Le Goffa.6 To samo o sobě značí, že tento nutně subjektivní pohled si nemůže klást nároky na výlučnost.

Kniha, kterou zde předkládám čtenáři, je přepracovanou verzí diplomové práce, kterou jsem obhájil v únoru roku 2015 na Historickém ústavu Filozofické fakulty Masarykovy univerzity v Brně.7 Její text vznikal poměrně dlouho a mohl být dokončen jen díky tomu, že se mi dostalo privilegia strávit jeden rok na Università di Pisa, kde jsem se mohl nerušeně věnovat pouze psaní, aniž bych byl zatěžován dalšími povinnostmi. Rád bych na tomto místě poděkoval všem, kteří mi přispěli radou a pomocí. Především mému učiteli Dr. Petru Elbelovi, jehož poznámka na jednom ze seminářů církevní správy mě kdysi přivedla na myšlenku zabývat se Janem z Moravy (tehdy ještě Janem Soběslavem). Jemu vděčím za vstřícný přístup a podporu, za důkladné korektury a také za to, že mi pomohl pochopit správný (?) význam Janovy „záhadné“ markraběcí titulatury.

Velký dík patří též (většině) pracovníků a pracovnic archivů a knihoven v Udine, Cividale del Friuli, Benátkách, Gemoně del Friuli, Florencii, Padově, Pise, Bellunu, Lucce, Lublani, Budapešti, Praze a Brně za jejich ochotnou pomoc a asistenci, případně za nezištné zaslání reprodukcí pramenů. Dále děkuji autorům obou lektorských posudků paní prof. Zdeňce Hledíkové a panu prof. Ivanu Hlaváčkovi za jejich cenné připomínky a komentáře. Za ochotné pročtení a korektury latinského textu edice vděčím Mgr. Zuzaně Lukšové. Nemohu zde také nevzpomenout své spolužáky a rovněž kolegy a přátele z brněnské pobočky Regesta Imperii při Ústavu pomocných věd historických a archivnictví. Také s nimi jsem vedl četné hovory (nejen) o Janovi z Moravy. Další slova díků náleží panu Dr. Filipu Outratovi z nakladatelství Vyšehrad za příjemnou spolupráci při vydání knihy. Konečně bych rád poděkoval všem těm, kteří mi byli v mém úsilí jakkoli nápomocni a kteří zde nejsou uvedeni jménem.

Největší dík ovšem patří mým rodičům za jejich všestrannou podporu a shovívavé pochopení.

1TUCHMAN, Zrcadlo vzdálených časů.

2 Viz WATTS, The Making of Polities, s. 13 –23.

3BOURDIEU, Biografická iluze.

4 To zdůrazňuje LE GOFF, The Whys and Ways, především s. 210 –211.

5WIHODA, Vladislav Jindřich, s. 287–318.

6LE GOFF, Svatý František z Assisi, s. 11.

7SCHMIDT, Aquilejský patriarcha.

Úvodní poznámky

Od Jana Soběslava k Janovi z Moravy

Přesto, že za poslední dvě desetiletí zájem badatelů o dějiny Moravy v době lucemburské nepochybně vzrostl,8 zůstává nadále skutečností, že pozornost historického bádání je soustředěna především na rozporuplnou (a nepochybně zajímavou) Joštovu osobnost,9 zatímco ostatní členové lucemburské sekundogenitury stojí spíše na periferii zájmu historické obce. Bezezbytku to platí o dvou často zaměňovaných stejnojmenných synech mladšího bratra Karla IV., markraběte Jana Jindřicha († 1375): druhorozeném legitimním Janu Soběslavovi a nemanželském Janovi. Historiografie se mimo jiné až do nedávna nedokázala shodnout ani na tom, kdo je kdo.

Ve starší literatuře panovalo tvrzení, že markrabě Jan Soběslav se stal roku 1368/69 vyšehradským proboštem, roku 1380 litomyšlským biskupem a posléze aquilejským patriarchou.10 Především pod vlivem pronikavé studie Dietera Veldtrupa11 postupně převládl názor, že vyšehradským proboštem byl nemanželský syn Jana Jindřicha – rovněž Jan,12 zatímco Jan Soběslav se měl pro duchovní dráhu rozhodnout až roku 1380, po rezignaci na markraběcí titul, a ještě téhož roku měl nastoupit na litomyšlský biskupský stolec.13 Obě teze se pokusil smířit Václav Štěpán, jenž se domníval, že Jan Soběslav nastoupil do úřadu vyšehradského probošta až v roce 1377, poté co ho (neznámo proč) opustil levoboček Jan, avšak listina, na kterou se odvolává, paradoxně jeho tvrzení vyvrací.14 Jediný závěr, na kterém se tedy dosavadní historické bádání jednohlasně shodovalo, byl ten, že markrabě Jan Soběslav nastoupil duchovní dráhu (ať už to bylo roku 1368/69, 1377 nebo 1380).

Po důkladné revizi známých i dosud opomíjených pramenů, která je obsažena v exkurzu v závěrečné části této knihy,15 se však vcelku jednoznačně ukázalo, že historické bádání tyto dvě osoby zaměnilo, přičemž na počátku tohoto omylu zřejmě stál barokní historik Tomáš Pešina z Čechorodu († 1680), jehož závěry pak přejalo v podstatě veškeré pozdější dějepisectví. Z analýzy vyplynulo, že Jan „Levoboček“, jakožto nemanželský syn určený pro duchovní dráhu, se ve skutečnosti roku 1368/69 stal vyšehradským proboštem, roku 1380 litomyšlským biskupem a posléze aquilejským patriarchou. Pro tyto uvedené skutečnosti hovoří především listiny týkající se sporu vyšehradské kapituly se zlatokorunskými cisterciáky, kde je jeho kariérní postup v církevní hierarchii dobře dokumentován, dále rozbor titulatur obou Janů a v neposlední řadě i jedna z aquilejských kronik, v níž je Janův nelegitimní původ výslovně zmíněn. Naproti tomu o skutečnosti, že by Jan Soběslav někdy nastoupil církevní dráhu, neexistuje žádné přímé ani nepřímé svědectví, naopak máme zprávu ještě z roku 1377, která dokládá, že o vstupu do duchovního stavu ani neuvažoval, neboť počítal se svými budoucími dědici.16

1. Zdá se, že na počátku záměny markraběte Jana Soběslava a jeho nemanželského bratra Jana z Moravy stál barokní dějepisec Tomáš Pešina z Čechorodu († 1680), frontispis jeho díla Mars Moravicus, 1677.

V následujícím výkladu tedy definitivně opustíme markraběte Jana Soběslava, jenž se naposledy objevuje v pramenech v létě roku 1380 a nedlouho poté zřejmě umírá (snad 30. října téhož roku),17 a budeme se nadále věnovat pouze životu a církevní kariéře jeho nevlastního nemanželského bratra Jana (nadále zde v souladu s prameny uváděného jako „Jan z Moravy“). Přestože se ve světle této nové interpretace jedná s trochou nadsázky takřka o „novou postavu“ (nejen) českých dějin, lze se při pokusu o sepsání její biografie opřít o nepříliš početnou starší literaturu, a to pochopitelně i o tu, která se primárně zabývala Janem Soběslavem. Díky tomu tak již vcelku detailně známe počátky Janovy církevní dráhy a jeho osudy v úřadu vyšehradského probošta, které osvětlil Dieter Veldtrup.18 Poněkud méně zmapované je období Janova litomyšlského episkopátu, kde je k dispozici pouze zastaralá a tendenční práce Zdeňka Nejedlého.19 Určitá pozornost byla v poslední době věnována také oběma neúspěšným pokusům Jana z Moravy z let 1381 a 1387–1388 získat pro sebe olomoucký biskupský stolec.20

Mnohem komplikovanější je však vylíčení a zhodnocení Janova působení v čele aquilejského patriarchátu v letech 1387/88 –1394. I to již bylo několikrát popsáno italskými historiky: první a dosud nejpodrobnější kritickou studii o vládě Jana z Moravy sepsal Vincenzo Marchesi, příslušnou pozornost problematice věnoval též autor základní syntézy dějin Furlanska Pio Paschini a o nové postřehy obohatil Fabio Cusin.21 Vleklý konflikt mezi patriarchou a městem Udine zevrubně, avšak poněkud zaujatě vylíčil Federico Seneca.22 Další práce byly věnovány Janovým vztahům s papežskou kurií23 a také mocnými sousedy aquilejského patriarchátu: rodem Carrara vládnoucím v Padově24 a zejména Benátskou republikou, kde je třeba vyzdvihnout důkladné studie Roberta Cessiho.25 Naproti tomu neexistuje žádné pojednání, které by analyzovalo Janovo působení v patriarchátu jakožto metropolity aquilejské církevní provincie a biskupa vlastní diecéze. Nutno ovšem dodat, že k této problematice příliš nepřispěje ani tato kniha, která se nutně omezuje spíše na mocensko-politické aspekty jeho vlády.

Všichni zmínění autoři ve svých cenných pracích shromáždili velké množství převážně nevydaných pramenů, přesto však tamější mohutná pramenná základna dosud skýtá značný potenciál a nejedno překvapení, nemluvě o tom, že by závěry zahraniční, často nepříliš dostupné literatury byly recipovány v českém prostředí.26 Navíc se italská historiografie nezřídka nechala unést dikcí některých tendenčních pramenů vzniklých v prostředí Janových nepřátel, takže v jejím líčení moravský patriarcha tradičně vystupuje jako značně negativní postava. Kromě toho většina prací je již staršího data, tudíž citelně chybí moderní pohled, který by Janovu kontroverzní osobnost pojednal nezaujatě a s nadhledem.27

Jak přístup české, tak italské historiografie dosud charakterizovala určitá disparátnost a snad i národní geografická omezenost. Čeští historici se zpravidla omezovali pouze na vylíčení Janovy kariéry do roku 1387 a jeho jmenování patriarchou někdy dokonce považovali za ústup z lucemburské rodové politiky. Pro italskou (či lépe řečeno furlanskou) historiografii, která naopak dostatečně nereflektovala Janův rodový původ a jeho další styky s ostatními členy lucemburské dynastie, naopak moravský patriarcha zpravidla představoval pouhý cizorodý element v ústrojí aquilejského patriarchátu.28

Pokud se tedy ohlédneme za posledním zhruba jedním a půl stoletím a kriticky zhodnotíme nepočetnou historiografickou produkci věnovanou Janovi z Moravy za toto období, dospějeme k závěru, že současný stav bádání plně ospravedlňuje či spíše vyžaduje sepsání jeho biografie, která by komplexně zmapovala jeho život a církevní kariéru v širším kontextu jeho nemanželského původu, lucemburského rodu, českých a italských dějin a současně též přihlédla k jeho místu v historické paměti.

8 Srov. MEZNÍK, Lucemburská Morava; ŠTĚPÁN, Moravský markrabě Jošt, a sborník Moravští Lucemburkové.

9 Naposledy sborník Morava v časech markraběte Jošta.

10RUFFER, Historie Wyssehradská, s. 152–153; NEJEDLÝ, Dějiny města Litomyšle, I, s. 173 –174; TOMEK, Dějepis města Prahy, III, s. 180; DVOŘÁK, Dějiny markrabství moravského, s. 128 –129. Naposledy se tvrzení o Janu Soběslavovi jakožto vyšehradském proboštovi objevuje v populární publikaci ČECHURA – HLAVAČKA – MIKULEC, Děti a levobočci, s. 65 –68. Další část staršího bádání se spokojila s neurčitým tvrzením, že Jan Soběslav se stal litomyšlským biskupem: PALACKÝ, Dějiny národu českého, II, s. 383; BARTOŠ, České dějiny, II/6, s. 7, 48 – 49; FIALA, Předhusitské Čechy, s. 206.

11VELDTRUP, Johann Propst von Vysehrad, zde především s. 71–73.

12KAVKA, Vláda Karla IV., II, s. 82 a pozn. 71 na s. 95.

13SPĚVÁČEK, Václav IV., s. 164 –165, 713; VÁLKA, Dějiny Moravy, I, s. 105; MEZNÍK, Lucemburská Morava, s. 222–223 a passim; ČECHURA, České země, s. 19, 31, 36; BARTLOVÁ – BOBKOVÁ, Velké dějiny, IV/b, s. 70, 282; ČECHURA – ŽŮREK, Lucemburkové, s. 97–98; ELBEL, Jan Soběslav a Prokop, s. 711.

14ŠTĚPÁN, Moravský markrabě Jošt, s. 128 a pozn. 48 na s. 148; edice listiny viz UB Goldenkron, č. 113, s. 221–242 (5. prosince 1393).

15 Podstatná část tohoto exkurzu již byla vydána: SCHMIDT, Jan z Moravy.

16 CDM XI, č. 69, s. 60 –61: „…wir und unsre erben, die wir gewynnen werden […] fur uns und unsere erben…“ (17. února 1377). Na to (i když s jiným vyzněním) poukázal MEZNÍK, Lucemburská Morava, s. 216 –217.

17 CDM XI, č. 187, s. 169 –170. K dataci listiny viz MEZNÍK, Lucemburská Morava, s. 221–222; k osudům Jana Soběslava SCHMIDT, Jan z Moravy, s. 27–29, 33 –34, 39, a především zde Exkurz I.

18VELDTRUP, Johann Propst von Vysehrad.

19NEJEDLÝ, Dějiny města Litomyšle, I, s. 172–184.

20KOPIČKOVÁ, Příspěvek k dynastické politice; TÁŽ, Olomoucké biskupství; nejnověji ELBEL, Markrabě Jošt.

21 MARCHESI , Giovanni di Moravia ; PASCHINI , Storia del Friuli , s. 631–660 ; CUSIN , Il confine orientale , I, s. 164 –195.

22 SENECA , Il conflitto fra Giovanni . Dále srov. stručnou stať COLLING-KERG , Nicolas et Jean de Luxembourg . Vznikla též diplomová práce A. BOERI , Il patriarcato di Giovanni di Moravia , Universit à di Trieste, 1963, kterou cituje DE BIASIO , Il patriarca d’Aquileia ; tu jsem však neměl k dispozici.

23PASCHINI, Giovanni di Moravia.

24COGO, Il patriarcato d’Aquileia.

25CESSI, Venezia e la prima caduta; TÝŽ, La politica veneziana; TÝŽ, Venezia neutrale.

26 V českém dějepisectví se o Janových osudech v patriarchátu obsáhleji rozepsal jen ŠTĚPÁN, Moravský markrabě Jošt, passim, který vyšel z díla PASCHINI, Storia del Friuli; od něj pak stručně BARTLOVÁ – BOBKOVÁ, Velké dějiny, IV/b, s. 343 –344.

27 Jedním z mála „apologetů“, který se pokusil vylíčit osobnost Jana z Moravy v o poznání lepším světle, byl MARCHESI, Giovanni di Moravia; dále srov. velmi střízlivé úvahy in CUSIN, Il confine orientale, I, s. 164 –195.

28 Tento bludný kruh se nejnověji inspirujícím způsobem pokusil prolomit SCHWEDLER, Moravia (di) Giovanni, jenž byl však pochopitelně limitován rozsahem příspěvku.

Několik slov k pramenům

Jestliže jsme prozatím shrnuli hlavní směry dosavadního českého a zahraničního bádání, bude nutné se ještě zmínit o problematice pramenů k životu Jana z Moravy. Není třeba se příliš dlouze zastavovat u materiálu z období do roku 1387, protože naprostá většina již byla vydána. Lze v tomto směru snad pouze vyzdvihnout edici bohemik z Vatikánského archivu,29 která významně osvětluje počátky Janovy kariéry, připomenout dosud nevydané listiny z archivu vyšehradské kapituly30 a upozornit na chybějící řady úředních knih litomyšlského biskupství, což kontrastuje s velice příznivě dochovaným souborem pramenů z pražské arcibiskupské kanceláře, který ovšem někdy obsahuje také informace o Janovi z Moravy.31 Celkem vzato musíme konstatovat, že korpus pramenů k Janovu životu do doby jeho jmenování aquilejským patriarchou je velmi skromný.

Podstatně náročnější badatelský úkol oproti tomu představuje shromáždění a zpracování pramenné báze k Janovu pobytu v aquilejském patriarchátu. Jestliže jsme v případě jeho působení v českých zemích mohli konstatovat citelný nedostatek pramenů, zde je situace spíše opačná. Situaci navíc komplikuje fakt, že drtivá většina pramenů je nevydaná. Pomineme-li některé (zásadní) jednotliviny otištěné v dílech barokních a osvícenských historiků,32 edici materiálu spojeného s fungováním furlanského parlamentu33 a jeden regestový katalog,34 jsme již dále odkázáni na archivní studium přímo na místě.

Pokud jde o osudy vlastního archivu aquilejských patriarchů, ten byl (či alespoň jeho podstatná část) po dobytí a anexi patriarchátu Republikou sv. Marka v průběhu 16. století převezen do dóžecího paláce v Benátkách, kde byl následně při požáru zničen. Je otázkou, co všechno tehdy shořelo, avšak evidentně ne vše, neboť se dochovalo množství protokolů vzniklých z činnosti notářů zaměstnaných v patriarchální kanceláři.35 Ty jsou ovšem bohužel pro období vlády Jana z Moravy dochovány spíše torzovitě a navíc neobsahují takřka žádné pro nás relevantní informace týkající se „vysoké politiky“: vesměs se jedná o protokoly vzešlé z jednání před soudem generálních vikářů, případně o knihy imbreviatur týkající se jiných, církevně-správních záležitostí, které však probíhaly bez přímé účasti patriarchy.36 Naproti tomu skutečná Janova registra, o jejichž existenci jsme zpraveni z nahodile dochovaných zmínek a především z registračních poznámek na některých listinách, je zřejmě třeba považovat za ztracené. Je proto nutné dále obrátit pozornost na porůznu dochovaný materiál ve furlanských a benátských archivech a knihovnách.

Lze se naštěstí opřít o cenné rukopisné sbírky pramenů z pera starších učenců. Prvořadou důležitost má hojně využívaná tzv. Raccolta Bianchi, již vytvořil opat a knihovník Giuseppe Bianchi († 1868), který za čtyřicet let systematického úsilí dokázal shromáždit a opsat pro léta 1200 –1400 úctyhodné množství materiálu čítajícího více než 6000 položek.37 Pro období Jana z Moravy obsahuje tato sbírka cca 140 opisů listin, listů, notářských instrumentů a výpisů z různých úředních knih a kronik, což z ní činí základní pramennou bázi.

Část originálních listin a hlavně korespondence uchovává archiv města Cividale del Friuli,38 zatímco udinský archiv obsahuje dobře dochované městské knihy: rozhodnutí městské rady v originále a účetní knihy dochované zčásti v originále, zčásti v opisech.39 Také archiv města Gemona del Friuli nabízí překvapivě bohatý materiál od souvisle dochovaných knih obsahujících rozhodnutí městské rady přes účty až po značný počet originálních Janových mandátů.40 Několik originálních pergamenů týkajících se Jana z Moravy se nachází rovněž ve slavné benátské knihovně sv. Marka ve sbírce arcibiskupa Giusta Fontaniniho († 1736)41 a dále je třeba upozornit na opisy listin v pozůstalosti dominikána Bernarda de Rubeis († 1775) tamtéž.42

Nelze pochopitelně opomenout ani bohatý benátský archiv, a to zejména registra senátu, důležitého správního a legislativního orgánu, který mimo jiné rozhodoval o zahraniční politice.43 V zápisech se tak nachází řada informací o poselstvech vysílaných do patriarchátu, což dobře osvětluje vztahy s Benátskou republikou. Aby byl dobře patrný geografický rozsah pramenů, dodejme, že několik málo listů adresovaných patriarchovi Janovi se dochovalo taktéž v registrech florentské kanceláře44 a několik jím vydaných originálních listin se nachází v archivu ve slovinské Lublani.45

Další pramenný materiál nabízí pochopitelně archivy různých duchovních institucí. Na prvním místě je třeba zmínit papežská registra uložená ve Vatikánském tajném archivu, nicméně ta jsou bohužel zejména pro pontifikát Urbana VI. (1378 –1389) dochována pouze velmi torzovitě (postrádáme tak například provizní bulu pro Jana z Moravy na litomyšlské biskupství z roku 1380).46 Další prameny je pak možné nalézt v archivu cividalské kapituly,47 zatímco v archivu udinské a aquilejské kapituly se nepodařilo nalézt téměř žádný pro nás relevantní materiál.48 Další prameny by jistě bylo možné hledat v Padově, Benátkách a Miláně, v rodinných archivech různých šlechtických rodů, nemluvě o regionálních archivech a knihovnách po celém Furlansku (především Biblioteca Guarneriana v San Daniele del Friuli). Takový výzkum by však vyžadoval skutečně dlouhodobou a systematickou heuristiku, kterou v tomto směru již nebylo možno podniknout.

2. Narození Jana z Moravy věnoval ve své kronice několik řádků jeho současník Beneš Krabice z Weitmile († 1375), busta v triforiu katedrály sv. Víta, 2. pol. 14. století.

Zatím jsme hovořili pouze o písemných pramenech diplomatické povahy, které sice tvoří hlavní pramennou materii, je však třeba ještě připojit několik slov o pramenech narativních, které nám někdy vhodně doplňují obraz tehdejších událostí a obohacují tak často nezáživný jazyk listin. V případě českých zemí bude tento seznam velmi stručný: o narození Jana z Moravy nás informuje svatovítský kanovník a kronikář Beneš Krabice z Weitmile († 1375)49 a o jeho druhém pokusu o zisk olomouckého biskupství v letech 1387–1388 referuje katalog olomouckých biskupů (Granum catalogi praesulum Moraviae), jehož starší část zahrnující období do počátku husitských válek vznikla roku 1420 v prostředí olomoucké kapituly.50 Tím se skromný výčet uzavírá.

V případě aquilejského patriarchátu je již dochovaná kronikářská produkce o poznání bohatší. Hlavním zpravodajem pro období počátků Janovy vlády je jeho současník notář Giovanni Ailini di Maniago († 1393), autor kroniky zahrnující období 1366 –1389.51 Jeho spis příznačně nazvaný „Dějiny furlanské války“ (Historia belli Forojuliensis) je sice poměrně podrobný a spolehlivý, avšak vzhledem k tomu, že Giovanni byl úzce spojen s rodem di Maniago (spojenci Udine a tudíž Janovi odpůrci), je třeba k němu – ostatně tak jako skoro vždy – přistupovat cum grano salis.

Další dvě aquilejské kroniky či spíše gesta patriarchů52 jsou anonymní a obě obsahují stručné životopisy jednotlivých prelátů. Jejich filiační vztahy ani rukopisná tradice nebyly doposud podrobněji analyzovány, takže následující závěry nelze považovat za definitivní. První krátká kronika (či její fragment) zahrnuje období 1381–1412 a zběžně líčí celý Janův patriarchát.53 Tuto relaci pak převzal neznámý kopista ve druhé dekádě 15. století a opsal ji do svého rukopisu patriarchální kroniky. Kodex následně prošel řadou soukromých sbírek a dnes se nachází v knihovně Pensylvánské university.54 Obě verze se v místě věnovaném Janovi z Moravy liší pouze v některých detailech. Je evidentní, že původní předloha musela být sepsána bezprostředně po roce 1412,55 a je jí tedy třeba přiznat poměrně velkou váhu.

Druhá kronika, dovedená zhruba do poloviny 15. století, je stručnější, ale o to pozoruhodnější, neboť popisuje Jana z Moravy jako skutečně hrozivou postavu, jehož vláda byla vyplněna nepřetržitým sledem vražd, jimž nakonec padl za oběť i samotný patriarcha. V tomto případě je známo pět rukopisů (včetně fragmentů), které zahrnují odlišné časové období. Všechny však končí nejpozději v době patriarchátu Ludovica Trevisana (1439 –1465), a proto se zdá, že právě v tomto období byl sepsán původní text kroniky. Pasáž popisující vládu Jana z Moravy se v různých verzích více či méně liší.56

V několika případech se o Janovi zmiňují i kroniky vně patriarchátu vytvořené primárně za jiným účelem. Jsou to zejména italsky psané dějiny Padovy, resp. její vládnoucí dynastie da Carrara z pera Galeazza Gatariho dovedené do roku 1389, dokončené jeho synem Bartolomeem (do 1407) a následně redakčně upravené dalším synem Andreou.57 Kronika popisuje události od roku 1318 a odráží silné sepětí celé rodiny s carrarovským režimem. Nás zde budou zajímat především pasáže týkající se jednání Jana z Moravy s Francescem Carrarou z roku 1390 ohledně znovudobytí Padovy. Konečně, pouhou jednu, ale nikoliv nezajímavou zmínku Janovi z Moravy ve svém díle, které se pohybuje na pomezí osobního deníku, kroniky a toho, co italská historiografie nazývá libro di famiglia, věnoval kanovník v Bellunu Clemente Miari († 1414).58

Tímto jsme tedy stručně vyčerpali základní okruhy diplomatických a narativních pramenů k životu Jana z Moravy. Je třeba se ale zmínit ještě o jednom pozoruhodném dokumentu, jenž by neměl zůstat opomenut. Jedná se o tzv. Capitula contra patriarcham Johannem de Moravia, sepsaná Udinskými v roce 1390. Jsou zde obsažena nejrůznější obvinění proti patriarchovi, líčící ho jako krutého a zrádného tyrana libujícího si v luxusu a smilstvu, který je považován za „horšího než Nero“ (Neronior Nerone).59 Tento jistě nanejvýš tendenční pramen, vzniklý v prostředí Janových zapřisáhlých nepřátel, si však v některých ohledech zasluhuje více pozornosti, než mu historiografie doposud přiznávala. Proto je mu také věnován závěrečný exkurz, kde je rovněž zpracována jeho edice.

Závěrem lze shrnout, že pramenná základna k osobě Jana z Moravy představuje značně disproporční celek, a to hned v několika směrech. Na první pohled vidíme rozdíl v nízkém počtu dochovaného materiálu do roku 1387 vzhledem k následujícímu období. Ani značné množství materie pro dobu Janovy vlády v patriarchátu však netvoří homogenní korpus pramenů, ale jedná se naopak o značně nesourodý soubor všech možných druhů listin a notářských instrumentů přes korespondenci až po zápisy v úředních knihách. V tomto smyslu musíme konstatovat, že zatímco počátky Janovy vlády (1388 –1389) jsou poměrně dobře dokumentované, v následujícím období nám naopak prameny spíše chybí. Především je však třeba zdůraznit, že drtivá většina pramenů je udinské provenience, což také nutně (nepříznivě) ovlivňuje Janův výsledný obraz.

Pokud jde o narativní prameny, je charakteristické, že takřka ve všech kronikách z oblasti patriarchátu je Jan hodnocen více či méně negativně, což také ukazuje, že kronikáři byli spojeni spíše s prostředím Udine a jeho spojenců jakožto Janových odpůrců (víme to u Giovanniho Ailiniho, ale lze to předpokládat rovněž u druhé anonymní aquilejské kroniky). Právě to bylo jedním z důvodů pro vytvoření neblahé pověsti, které se Jan z Moravy tradičně v italské historiografii těší.

29 MVB II–V; k avignonské obedienci se vztahují ASP II.

30 Národní archiv Praha (NA), Archiv kolegiátní kapituly vyšehradské (AKV). Materiál z let 1366 –1378 dosud nebyl edičně zpřístupněn.

31 K úředním knihám pražského arcibiskupství viz HLEDÍKOVÁ, Úřad generálních vikářů; TÁŽ, Písemnosti církevní správy.

32Monumenta Ecclesiae Aquilejensis; VERCI, Storia della marca, XVI–XVII.

33Parlamento friulano, I/2.

34Annali del Friuli, V–VI; srov. též regestář dokumentů vztahujících se k dějinám Slovinska: Gradivo za slovensko zgodovino.

35 K osudům archivu aquilejských patriarchů viz BIASUTTI , Mille anni di cancellieri , s. 15 –16 ; k dochovaným registrům Atti della cancelleria ; HÄRTEL , Note sui registri patriarcali ; BRUNETTIN  – ZABBIA , Cancellieri e documentazione .

36 Archivio di Stato di Udine (ASU), Notarile antico (NA), b. 5123, 5125, 5136. Prameny shromáždila, popsala a regesty některých dokumentů publikovala I. Zenarola Pastore: Atti della cancelleria, s. 219 –222, 235 –239.

37 Biblioteca Civica „Vincenzo Joppi“ di Udine (BCU), fondo principale (FP), mss. 899, raccolta Bianchi, nestránkováno. Období 1387–1394 se týkají svazky LII–LVIII. Ke sbírce existuje inventář Indice dei documenti. Srov. DE VITT, Bianchi Giuseppe.

38 Biblioteca Civica di Cividale del Friuli (BCC), Archivio della Comunit à di Cividale (ACC), busta IV, V. Srov. Inventario della corrispondenza . S přihlédnutím ke staršímu období zde uložené písemnosti zhodnotila BOTTAZZI , Le raccolte epistolari di Cividale . Další prameny cividalské provenience se nacházejí in ASU, Documenti storici friulani, b. II.

39 Uloženo in BCU. K tomuto materiálu však bylo přihlédnuto pouze výběrově, protože systematická excerpce by si vyžádala mnoho času přímo na místě; řada zápisů je navíc již obsažena v Bianchiho sbírce, resp. v edici Parlamento friulano, I/2.

40 Biblioteca Civica „Valentino Baldissera“ di Gemona (BCG), Archivio del Comune di Gemona (ACG). K řadám Quaderni delle Deliberazioni a  Quaderni dei Massari existuje rukopisný index Valentino BALDISSERA , Spogli dei quaderni dei Massari ; dále viz inventář Comune di Gemona ; zde uloženou korespondenci podrobila analýze DAVIDE , Le raccolte epistolari di Gemona ; TÁŽ , Politica, diplomazia e amministrazione .

41 Biblioteca Nazionale „Marciana“ di Venezia (BNM), cod. lat. XIV, 101 (= 2804); 102 (= 2805). Stručné regesty in Zur Geschichte der Patriarchen, AfÖG 4, 1854; 5, 1855; 7, 1857. Ty jsou však často nepřesné, a proto zpravidla odkazuji pouze na originál.

42 BNM, cod. lat. XIV, 135 (= 4286), fol. 244v–259r.

43 Archivio di Stato di Venezia (ASVen), Senato, řady Misti a Secreti. K benátskému senátu a jeho registrům viz L’Archivio di Stato di Venezia, I, s. 34 –39. Důkladnou excerpci register senátu provedl CESSI, Venezia e la prima caduta; TÝŽ, La politica veneziana; TÝŽ, Venezia neutrale.

44 Archivio di Stato di Firenze (ASFi), Signori, Missive della prima Cancelleria, reg. 21–24. Chronologický rozsah jednotlivých svazků register uvádí DEMETRIO, La cancelleria, II, appendice I, č. 20, s. 527–528. Za upozornění na některé mně neznámé dokumenty děkuji paní Dr. Marině Laguzzi.

45 Arhiv Republike Slovenije Ljubljana (ARS), Zbirka listin. Na listiny mne upozornil pan doc. Janez Mlinar a pan Dr. Jure Volčjak, za což jim zde oběma děkuji.

46 Archivio Segreto Vaticano (ASVat). Regestová edice Repertorium Germanicum, II, aquilejský patriarchát nezahrnuje. K dochování jednotlivých svazků register tamtéž, s. 5 –22. Prameny k Janovi z Moravy excerpoval PASCHINI, Giovanni di Moravia.

47 Museo Archeologico Nazionale di Cividale del Friuli (MAN), Archivio ex-Capitolare (AC), Pergamene capitolari, busta XV.

48 Archivio Capitolare di Udine (ACU), který obsahuje archiv udinské i aquilejské kapituly. K pergamenům z období 1370 –1400 existuje transkripce: Archivio del Capitolo di Udine.

49Chronicon Benesii de Weitmil, FRB IV, s. 491. K Benešovi a jeho kronice viz NECHUTOVÁ, Latinská literatura, s. 137–138.

50Granum catalogi praesulum Moraviae, AfÖG 78, 1892, s. 90; dále viz HOSÁK, Středověké vyprávěcí prameny, s. 111–114, kde také podrobný přehled starších názorů.

51 Existují dvě zastaralé edice z pozdějších opisů: Historia belli Forojuliensis, MEA, appendix, č. XI, s. 44 –57; Historia Belli Forojuliensis, AIM III, s. 1191–1220. K Ailinimu a jeho kronice viz ZABBIA, Giovanni di Ailino.

52 K typologii a charakteristice středověkých gest viz VAN CAENEGEM, Guide to the Sources, s. 34 –37.

53 Z blíže neznámého rukopisu vydáno jako Nonnullorum Patriarcharum Vitae, MEA, appendix, č. V, s. 15 –19.

54 University of Pennsylvania, Kislak Center for Special Collections, Rare Books and Manuscripts (UPenn), ms. 934, Vitae episcoporum et patriarcharum Aquileiensium. Srov. Catalogue of Manuscripts, s. 33 (lat. 143). Rukopis popsal, analyzoval a na jeho odchylky upozornil již PREVITÉ-ORTON, A Manuscript; TÝŽ, Un manoscritto.

55 Tamtéž, s. 94 –95. Previté-Orton tvrdí, že kronika byla sepsána v Udine, nicméně pro definitivní závěry by bylo třeba provést důkladnější rozbor textu.

56Chronicum tertium Patriarcharum Aquilejensium, MEA, appendix, č. IV, s. 11–15; Vitae additamenta, RIS XVI, s. 79 –86; dále též fragment popisující vládu Ludvíka z Tecku De rebus Forojuliensibus, MEA, appendix, č. VI, s. 19; další rukopis uložen in ASU, Patriarcato d’Aquileia, Monumenta patriae Forijulii, fol. 240r–252v (připojen seznam patriarchů až do pol. 16. stol.); mírně odlišný a zkrácený text in Haus-, Hof- und Staatsarchiv Wien (HHStA), Handschriften, Cod. Weiß 321, fol. 128r–137v.

57 Původně vydáno jako Chronicon Patavinum, RIS XVII; později vyšla kritická edice obohacená o některé další rukopisy Cronaca Carrarese, RIS NS XVII/1a. Srov. ARNALDI – CAPO, I cronisti di Venezia, s. 331–336.

58 Dlouho byl k dispozici pouze italský překlad Cronaca Bellunese, teprve nedávno byla vydána moderní kritická edice: Clemente Miari, Chronicon. K Miarimu a jeho dílu viz LAW, A clerical chronicler of c. 1400; nejnověji text kroniky analyzoval a zhodnotil MELCHIORRE, Raccontare di sé e del proprio tempo, s. IX–LXIX.

59 Jsou mi známy dva opisy in BCU, FP, mss. 899, raccolta Bianchi, LVIII, č. 5773; mss. 943/II, Codice diplomatico friulano, sub anno 1390. Edice viz Exkurz II (dále citováno jako Capitula contra patriarcham Johannem).

Nelegitimní děti v pozdním středověku

Postavení bastardů v pozdně středověké společnosti

Postavení nemanželských dětí v pozdně středověké společnosti bylo obecně horší než těch šťastnějších, zplozených v legitimním manželství.60 Od narození byli vystaveni nejrůznějším omezením, diskriminaci a předsudkům,61 což v mnoha případech vedlo k jejich odložení do nalezinců a někdy dokonce i k usmrcení.62 Současně je však třeba dodat, že takovýto neveselý osud se netýkal úplně všech; společenské uplatnění levobočků a jejich eventuální úspěch totiž závisely především na sociálním postavení a finančních prostředcích otce. To v praxi znamenalo, že bastardi světských knížat, vyšší šlechty a prelátů měli zajištěné určité privilegované postavení, čímž výrazně převyšovali nelegitimní děti pocházející z nižšího společenského prostředí.

Existovaly rovněž značné rozdíly mezi jednotlivými oblastmi pozdně středověké Evropy; v Itálii 14. a 15. století nacházíme celou řadu vládnoucích knížat-bastardů, aniž se zdá, že by jim jejich nelegitimní původ příliš bránil v nástupu na trůn.63 Tento stav ilustruje i výrok papeže Pia II. (1458 –1464), totiž že „v Itálii je zvykem, aby levobočci běžně vládli státům“.64 Zejména v 15. století lze pozorovat též ve Francii značné uplatnění levobočků ve státních, vojenských a církevních úřadech.65 Zdá se, že oproti ostatním evropským zemím byly podmínky v Říši – oblasti, která nás bude nadále zajímat – pro nelegitimní potomky mnohem méně příznivé, a i ty se navíc od poloviny 15. století zhoršovaly.66

3. Příkladem lepších kariérních možností bastardů na území Apeninského poloostrova je Leonello d’Este, markrabě z Ferrary († 1450), autorem portrétu je malíř Pisanello.

Pokud chtěl otec pro svého nemanželského potomka dosáhnout dobrého uplatnění, bylo třeba nejprve zajistit jeho legitimaci, která ho měla po právní stránce zbavit vrozeného stigmatu, a postavit ho tak na roveň ostatní legitimní většině společnosti. Takovouto legitimaci bylo od 13. století v souvislosti s recepcí římského práva možno získat především dvěma způsoby. Pokud se dítě narodilo dosud neprovdaným rodičům, mohlo být legitimováno jejich následným sňatkem (per subsequens matrimonium). V takovém případě pak mělo mít v podstatě stejná práva jako ostatní legitimní potomci.67 To bylo ovšem u většiny panovnických a šlechtických bastardů, kteří byli často výsledkem různých dvorských afér souvisejících mimo jiné s rozvíjejícím se kultem kurtoazní lásky,68 v podstatě nemožné.

Pro děti vzešlé ze smilstva nebo incestního styku pak přicházela v úvahu legitimace císařským reskriptem (per rescriptum principis).69 Ten mohl být vydán buďto přímo samotným císařem, nebo někým k tomuto úkonu delegovaným; v pozdním středověku obvykle některým z císařem jmenovaných tzv. lateránských falckrabat s touto pravomocí.70 Legitimace levobočků vysoce urozených osob však byly rezervovány pouze císaři.71 Císařská legitimace dávala dítěti teoreticky stejná práva, jaká měli legitimní potomci, ovšem její rozsah se mohl různě lišit především ve vztahu k dědickému právu často podmíněnému neexistencí dalších legitimních dědiců. V praxi byla nicméně císařská legitimace běžně omezována lokálním zvykovým právem a tak měli i legitimovaní levobočci pouze mizivou šanci na vládu a držbu otcovských statků.72 Tím se tedy obsah legitimace omezoval spíše na jejich společenské zrovnoprávnění.

Jak ukazují analýzy kariér bastardů vyšší šlechty v různých částech Říše, bylo pro ně značně obtížné domoci se významnějšího společenského postavení.73 Tito také obvykle nezdědili ani titul svého otce, ale nanejvýše o stupeň nižší; u královských levobočků tedy přicházel v úvahu maximálně vévodský/hraběcí titul a příslušná apanáž.74 Tak tomu bylo i v případě vévody Mikuláše I. Opavského († 1318), nelegitimního syna krále Přemysla Otakara II., který od svého otce obdržel opavskou provincii a po mnoha peripetiích se nakonec stal zakladatelem vedlejší větve Přemyslovců.75 Běžně se uznávalo, že i nelegitimovaní levobočci měli ze strany otce nárok na jakési skromné zajištění, zpravidla ve formě roční renty či drobného léna, čímž se pak sami stávali oporou svému otci při správě rodového panství.76

Nabízelo se ale ještě další, „elegantní“ řešení – určit nemanželského syna pro církevní dráhu. Tím, že se levoboček stal duchovním, nemohl pochopitelně dědit rodový majetek, čímž byly eliminovány dědické spory, měl ale naopak slušnou šanci udělat úspěšnou církevní kariéru a časem dosáhnout snad i na některé z významných biskupství. To se ovšem týkalo spíše panovnických levobočků, zatímco ti ostatní se museli spokojit s podstatně skromnější prebendou, která jim nicméně i tak zajišťovala pohodlné živobytí. V této pozici pak mohli dále působit ve prospěch svého rodu a jeho politiky. Tato možnost ovšem mimo jiné předpokládala vynaložení jistých finančních prostředků ze strany otce určených na studia svého potomka, protože pro přijetí do duchovního stavu byla vyžadována také určitá míra vzdělání.77

Byla zde ovšem ještě další překážka, neboť církevní koncily již od doby reformního papežství v 11. století opakovaně zapovídaly přijímat do duchovního stavu osoby nemanželského původu a tuto zásadu následně převzalo kanonické právo vrcholného středověku. Tato opatření, původně namířená proti dětem duchovních v souvislosti se snahou prosadit kněžský celibát, byla brzy vztažena na všechny nelegitimní děti.78 Přes zdánlivě striktní zákazy však ve skutečnosti existovaly způsoby, jak zmíněnou překážku obejít. Mohlo se tak stát buďto vstupem do kláštera, nebo častějším způsobem – dispensí, která měla odstranit defectus natalium suplikanta v rámci kanonického práva.79

Zatímco pro přijetí nižších svěcení stačil pouze souhlas diecézního biskupa, dispens nutnou k přijetí vyšších svěcení, umožňujících zisk lukrativních farářských či dalších beneficií s péčí o duše (o biskupských úřadech ani nemluvě), mohl udělit pouze papež. Ten mohl ovšem tuto moc delegovat na další osoby. Vydávání dispensí měla v pozdním středověku na starosti především papežská penitenciárie jako jeden z orgánů papežské kurie, kde byly vyřizovány nejrůznější supliky z celé křesťanské Evropy s přesně stanovenými taxami za jednotlivé úkony.80 Vysoce urození petenti však zpravidla žádali o dispensační bulu přímo papežskou kancelář.81 Absence takové dispense pak mohla mít za následek až privaci beneficia, jak se stalo v případě biskupa Bonifacia z Pisy († 1349).82

Až dosud byla řeč výhradně o mužských nelegitimních potomcích, je však třeba připojit ještě několik slov o pozici nemanželských dcer. Ty měly v zásadě dvě možnosti. Pokud se otec rozhodl dceru provdat, dostala zpravidla o poznání menší věno, než by bylo obvyklé v případě legitimní dcery, což mimo jiné znamenalo také ženicha z nižší společenské vrstvy, než byla nevěsta sama.83 V českém prostředí lze tento trend poměrně dobře sledovat u pěti nemanželských dcer Přemysla Otakara II., které byly všechny provdány za královy věrné z řad české a rakouské vyšší šlechty.84 Další alternativou, která dcerám nemanželského původu mohla zajistit živobytí a přiměřené postavení, byl pak již pouze vstup do kláštera s vyhlídkou nanejvýš na místo abatyše, na jehož zisk byla opět potřeba papežská dispens.85

Všechny řečené možnosti počítají s tím, že se otec ke svému nelegitimnímu dítěti hlásil, snažil se ho podporovat a dosáhnout pro něj co nejlepšího postavení. Takováto „ideální“ situace ovšem zdaleka neplatila vždy, a to ani v privilegovaném panovnickém prostředí. I zde se někdy stávalo, že otec své nemanželské děti téměř ponechal svému osudu, jako tomu bylo v případě levobočků polského krále Kazimíra III. Velikého († 1370).86 V této souvislosti se zdá, že panovníci z lucemburského rodu se ke svým nemanželským potomkům – tedy alespoň k těm, o kterých víme – hlásili a snažili se je odpovídajícím způsobem zaopatřit. Podívejme se nyní blíže na jejich kariéry.87

60 Literaturu k tématu svého času shrnul SCHMUGGE, Kirche, Kinder, Karrieren, s. 25 –31; dále srov. sborník Illegitimität im Spätmittelalter; nověji též WIDDER, Konkubinen und Bastarde.

61SPRANDEL, Die Diskriminierung.

62SHAHAR, Childhood in the Middle Ages, s. 125 –126, 137–138.

63BURCKHARDT, Kultura renesance, s. 20 –21; WINTERER, Die rechtliche Stellung, s. 59 –60; FOLIN, Bastardi e principesse.

64Pii II commentarii, s. 250: „Ita sunt enim Italiae mores, ut spurii ferme principentur.“ Cituje FOLIN, Bastardi e principesse, s. 167.

65 HARSGOR , L’essor des bâtards , zde tabulka n a s. 320 –323; BULST , Illegitime Kinder , s. 34.

66 To zdůrazňuje HURWICH, Bastards in the German Nobility.

67 Viz WINTERER , Die rechtliche Stellung , s. 66 –68 ; HURWICH , Bastards in the German Nobility , s. 716.

68SPRANDEL, Die Diskriminierung, s. 495.

69 K následujícímu viz KOGLER, Die legitimatio per rescriptum, s. 73 –74 a passim.

70 K úřadu lateránských falckrabat viz BEINHOFF, Die Italiener am Hof, s. 20 –22; KUEHN, Illegitimacy in Renaissance Florence, s. 170 –172; ELBEL, Falzum palatinátní listiny.

71 Srov. např. palatinátní listinu Karla IV. pro Battistu de Marzaxio, již otiskl FICKER, Forschungen, IV, č. 528, s. 546 –548 (17. února 1376).

72KOGLER, Die legitimatio per rescriptum, s. 107: „…so traten die partikularrechtlich verschiedenen Normen des Gewohnheitsrechtes und eventueller Satzung in Kraft, die teils den per rescriptum Legitimierten das Erbrecht ganz absprachen, teils nur ein beschränktes Erbrecht gaben, in den seltensten Fällen ein vollkommen gleiches Erbrecht, wie den legitimen Kindern, zuerkannten.“

73 Srov. SPIESS , Familie und Verwandtschaft , s. 381 –389 ; HURWICH , Bastards in the German Nobility .

74 SPIESS , Familie und Verwandtschaft , s. 389; HURWICH , Bastards in the German Nobility , s. 720 a pozn. 87.

75 Srov. WIHODA, Mikuláš I. Opavský.

76HURWICH, Bastards in the German Nobility, s. 721–723; SPIESS, Familie und Verwandtschaft, s. 381–389; srov. též HLEDÍKOVÁ, Zápisy manželských sporů, s. 277.

77 Srov. SCHMUGGE, Kirche, Kinder, Karrieren, s. 227–241.

78LANDAU, Das Weihehindernis; SCHIMMELPFENNIG, „Ex Fornicatione Nati“.

79 K dispensím de defectu natalium viz SCHMUGGE, Kirche, Kinder, Karrieren, s. 33 –69; pro české prostředí 1. pol. 14. stol. též HLEDÍKOVÁ, Počátky avignonského papežství, s. 185 –196.

80 Srov. TAMBURINI, Die Apostolische Pönitentiarie; TÝŽ, La penitenzieria apostolica; výsledky zahraničního bádání o papežské penitenciárii nověji shrnul POŘÍZKA, Repertorium Poenitentiariae Germanicum.

81SCHMUGGE, Kirche, Kinder, Karrieren, s. 302–318.

82 NERALIĆ , Chances of an illegitimate person . Je však nutno podotknout, že privace beneficia byla v tomto případě spíše důsledkem kapitulní volby provedené navzdory papežské rezervaci.

83 HURWICH , Bastards in the German Nobility , s. 725 –726 ; srov. KIRSHNER – MOLHO , The Dowry Fund , s. 429 – 430 .

84KALHOUS – KOPAL – MORAVCOVÁ – POLANSKÝ, Přemyslovská dynastie, s. 570 –571; ŽEMLIČKA, Přemysl Otakar II., s. 157.

85 Srov. TAMBURINI, Die Apostolische Pönitentiarie, s. 125; SCHMUGGE, Kirche, Kinder, Karrieren, s. 234.

86 Zběžnou komparaci kariér panovnických levobočků v Polsku, Čechách a Uhrách ve 14. století provedl SROKA, Nieślubne potomstwo, jenž došel k závěru, že na rozdíl od špatné situace polských bastardů se takřka všichni nelegitimní potomci českých a uherských králů stali biskupy či významnými preláty.

87 Přehled levobočků v lucemburském rodu uvádí ŽŮREK, Rodokmen Lucemburků. Je ovšem pravděpodobné, že lucemburských bastardů, které dosud neznáme, bylo více.

Levobočci českých Lucemburků a jejich kariéry

Ještě než přejdeme k samotným lucemburským levobočkům, je třeba se zastavit u dvou nelegitimních potomků posledních dvou Přemyslovců, kteří podporováni novou dynastií sehráli významnou úlohu v událostech první poloviny 14. století.88 V první řadě je to výjimečná osobnost Jana Volka († 1351),89 syna Václava II. a neznámé matky. Ten si získal náklonnost jak krále Jana Lucemburského, tak především jeho manželky a své nevlastní sestry Elišky Přemyslovny, která mu byla oporou po celou dobu života. Právě královský pár mu pomohl získat papežské dispense, jež mu umožnily navzdory nelegitimnímu původu držet řadu výnosných kapitulních prebend, zejména pak významné vyšehradské proboštství (1316).90 Po celou dobu působení v úřadu stál Jan v táboře stoupenců Elišky Přemyslovny, která se nacházela v permanentních sporech se svým choťem, a zřejmě právě to mělo za následek Janovu roztržku s králem a jeho krátké uvěznění roku 1322.91

Po více než roce však došlo mezi Janem Lucemburským a Janem Volkem k usmíření a jeho kariéra dále pokračovala závratným tempem. Zejména je třeba vyzdvihnout Janovy četné pobyty u kurie v Avignonu a jeho dobré vztahy s papežem Janem XXII. Eliška Přemyslovna na bratra rovněž nezapomínala a vyžádala mu další dispens, která ho opravňovala k přijetí biskupského svěcení.92 Po původních neúspěšných pokusech o zisk bamberského a vratislavského biskupství se nakonec Jan Volek stal roku 1334 olomouckým biskupem. Podle Petra Žitavského měl k jeho jmenování přispět mladý markrabě Karel s Mikulášem II. Opavským.93 V této hodnosti pak Jan setrval až do své smrti roku 1351, načež byl pohřben v benediktinském klášteře v Pustiměři, který sám založil.94

4. Pečeť olomouckého biskupa a nelegitimního syna českého krále Václava II. Jana Volka († 1351).

S pustiměřským klášterem je spjato jméno dalšího přemyslovského levobočka – Alžběty († cca 1347), s největší pravděpodobností dcery posledního Přemyslovce Václava III.95 Také ona byla určena k církevní kariéře. Z nemnohých zpráv, které máme o jejím životě k dispozici, zaujímá prvořadý význam papežská dispens z roku 1332. Alžběta, jeptiška v cisterciáckém klášteře v Pohledu, v něm s podporou Jana Lucemburského žádá, aby propter debilitatem sui corporis mohla přestoupit do konventu méně náročného řádu, konkrétně se hovoří o klášteře benediktinek u sv. Jiří na Pražském hradě. Současně žádá o dispens, aby mohla v nové církevní instituci zastávat jakýkoli úřad, a to i hodnost abatyše, načež papež supliku schválil.96

Zdeňka Hledíková se proto opodstatněně domnívá, že právě snaha o zisk tohoto prestižního místa v nejstarším přemyslovském klášteře97 byla hlavním důvodem sepsání supliky. Přesto se Alžběta svatojiřskou abatyší nakonec nestala. Místo toho od roku 1340 zaujala tento čelní post v moravské fundaci svého strýce Jana Volka, benediktinském klášteře v Pustiměři založeném pro spásu duše Elišky Přemyslovny a jejích předků a tudíž silně spjatém s přemyslovskou tradicí.98 V úřadu pustiměřské abatyše pak Alžběta působila až do své smrti (nejpozději) roku 1347.99 Jak je vidět, Lucemburkové vyvinuli na zajištění přemyslovských levobočků nemalé úsilí. Snad také proto, že se významným způsobem hlásili k odkazu původní dynastie, považovali péči o její nemanželské potomky za svou samozřejmou povinnost.100

Nejinak se ovšem chovali ke svým vlastním nemanželským dětem, jak ukazuje případ Mikuláše († 1358), levobočka Jana Lucemburského.101 Osoba jeho matky zůstává opět neznámá, nicméně vzhledem k Mikulášovu narození v Lucembursku (1321/22) se zdá pravděpodobný názor Jiřího Spěváčka, že byl výsledkem nějaké blíže neznámé aféry krále Jana z doby jeho častých pobytů mimo České království. Také Mikuláš se měl stát významným duchovním. Královský otec pro něho nejprve získal dispens pražského biskupa, která mu umožňovala přijmout nižší svěcení a jedno beneficium. Poté, co se Mikuláš stal vyšehradským kanovníkem, mu Jan Lucemburský vyžádal papežskou dispens, která ho navzdory jeho nemanželskému původu a nízkému věku opravňovala přijmout až biskupské svěcení a další beneficia.102

Postupně pak získal několik prebend v různých kapitulách103 a roku 1349 byl papežem dosazen na biskupství v Naumburgu. Tam se nicméně nedokázal prosadit proti místnímu kapitulnímu elektovi,104 a tak byl nakonec v roce 1350 na přímluvu Karla IV. přeložen na nově uprázdněný aquilejský stolec.105 V tomto významném úřadu Mikuláš zůstal až do své smrti roku 1358, přičemž po celou dobu svého působení udržoval úzké styky se svým císařským bratrem a byl jeho důležitou oporou na neklidné italské půdě. V této souvislosti je možné připomenout zejména strategickou polohu patriarchátu jakožto „brány“ do Itálie, což Karel využil při své římské korunovační jízdě roku 1355.

Dalším lucemburským levobočkem, o kterém bohužel víme velice málo, byl Vilém/Guillaume, nemanželský syn Karla IV.106 Ten ho zplodil zřejmě v roce 1362 s blíže neznámou ženou, načež dítě vyrůstalo na brabantském dvoře spolu s nemanželskými dětmi lucemburského vévody Václava a později bylo Karlovi představeno v průběhu jeho poslední cesty do Francie na konci roku 1377.107 Císař se k němu zjevně přihlásil, což projevil i tím, že pro něho vyžádal u papežské penitenciárie dispens, díky níž se Vilém – až bude jednou v odpovídajícím věku – mohl oženit s blíže neurčenou urozenou dámou, která by s ním byla ve čtvrtém stupni příbuzenství s tím, že jejich potomci budou legitimní.108 Brzká Karlova a poté i Václavova smrt († 1383) mu zabránila v lepší kariéře, nicméně i později Vilém udržoval určité styky s českými Lucemburky, neboť byl pověřován některými diplomatickými úkoly. Uvažovalo se také o jeho svatbě s dcerou jistého vévodského úředníka, ale nevíme, zda k ní nakonec došlo.109 O jeho dalších osudech již není nic známo.

Pokud pomineme Jana z Moravy, jemuž jsou věnovány následující kapitoly, můžeme přejít k nejmladší generaci Lucemburků. Také ti zplodili nějaké nemanželské potomky. První byla Markéta, s velkou pravděpodobností dcera Václava IV.110Víme o ní opět velmi málo. Vlastně snad jen to, že byla provdána za Jana staršího z Vlašimi, dvořana Václava IV.,111 což lze snad, jak uvažuje Petr Elbel, chápat jako jakousi „odměnu“ za dlouholeté věrné služby tohoto rodu lucemburské dynastii. Dále je ještě třeba připojit poznámku o údajném nemanželském synovi Prokopa Lucemburského, Jiřím, který se měl stát benediktinským mnichem, vstoupit do italského kláštera Monte Cassino a roku 1457 zemřít v Augsburgu. Tyto údaje by však bylo nutné nejprve důkladněji ověřit.112 Kromě toho se v historickém bádání někdy spekuluje o tom, že také Václav Králík z Buřenic († 1416) mohl vděčit za svou úspěšnou církevní kariéru právě nemanželskému původu z lucemburské dynastie.113 Tuto hypotézu však nelze podložit žádnými prameny, a proto je třeba ji spíše odmítnout.114

Z předchozího přehledu tedy vesměs můžeme vyvodit následující závěry: všichni (známí) lucemburští levobočci byli dynastií uznáni a dostalo se jim odpovídajícího společenského postavení a zajištění. Jak konstatoval již Stanisław Sroka, královští otcové je v naprosté většině případů předurčili pro církevní dráhu, zajistili jim určitý stupeň vzdělání a příslušné papežské dispense.115 Díky značnému vlivu dynastie postupovali lucemburští levobočci rychle v církevní hierarchii a dosáhli významných církevních úřadů, někteří z nich se posléze stali důležitou oporou svého rodu na poli české a evropské politiky.

Pouze Vilém, nelegitimní syn Karla IV., se nestal duchovním a ani Markéta z Lucemburku se nestala jeptiškou, ale místo toho měla sdílet osudy nemanželských dcer Přemysla Otakara II., když byla provdána za jednoho z králových milců. Oproti tomu ostatní levobočci – Jan Volek, olomoucký biskup, Alžběta, pustiměřská abatyše, Mikuláš, aquilejský patriarcha, Jan z Moravy, aquilejský patriarcha a Jiří, montecassinský mnich (?) – se takřka všichni stali významnými preláty. Právě Jan z Moravy (spolu s Mikulášem) z nich vystoupal v církevní hierarchii nejvýše…

88 Přemyslovským levobočkům věnoval nejnověji několik stran ŽEMLIČKA, Levobočci.

89 Nad Janovým původem se zamýšlel HLOBIL, Přemyslovec Jan Volek; podrobněji k Janově kariéře HLEDÍKOVÁ, Vyšehradské proboštství; k jeho vztahu k papežské kurii TÁŽ, Počátky avignonského papežství, s. 120 –139.

90 Dispense vydány in MVB TP, č. 129, s. 116 –117 (25. ledna 1319); č. 155, s. 134 –135 (11. listopadu 1319). K poněkud nejasné dataci Janova nástupu do úřadu vyšehradského probošta nejnověji HLEDÍKOVÁ, Počátky avignonského papežství, s. 120 –126.

91 Události líčí Petr Žitavský: Chronicon Aulae Regiae, FRB IV, s. 261–262.

92 MVB TP, č. 684, s. 390 –391 (11. října 1327).

93 Jmenovací papežská bula z 27. března 1334 tamtéž, č. 1109, s. 593 –595; srov. Chronicon Aulae Regiae, FRB IV, s. 319: „Pro eleccione huiusmodi et promocione sui awunculi Karolus, marchio Morauie, laboravit cum Nicolao, duce Oppavie, bona fide.“ K olomouckému episkopátu Jana Volka viz MEDEK, Dějiny olomoucké arcidiecéze, I, s. 120 –126.

94Granum catalogi praesulum Moraviae, AfÖG 78, 1892, s. 87; Über Nekrologe der Olmützer Domkirche, AfÖG 65, 1884, s. 566.

95 K její osobě viz HLEDÍKOVÁ, Alžběta, dcera Václava III.

96 MVB TP, č. 965, s. 529 –530 (9. ledna 1332); k tomu viz HLEDÍKOVÁ, Alžběta, dcera Václava III., s. 248 –250.

97 Srov. MODRÁKOVÁ, Úřad abatyše.

98HLEDÍKOVÁ, Alžběta, dcera Václava III., s. 250 –251. Zakládací listina z 30. září 1340 in CDM VII, č. 290, s. 209 –210. Alžbětu zmiňuje až donace Karla IV. z 24. srpna 1341 vydaná tamtéž, č. 346, s. 247–248.

99 Nová abatyše Anežka je doložena 1. června 1347: tamtéž, č. 708, s. 523 –526.

100HLEDÍKOVÁ, Alžběta, dcera Václava III., s. 247.

101 K Mikulášovi a jeho původu stručně SPĚVÁČEK, Jan Lucemburský, s. 311–312. Na chybnou identifikaci starší historiografie, která ztotožňovala Mikuláše s kancléřem krále Jana Mikulášem z Lucemburku, upozornil KLICMAN, Mikuláš řečený Efficax.

102 O tom všem je řeč v suplice Jana Lucemburského, kterou papež schválil 20. července 1342: MVB I, č. 59, s. 33; č. 60, s. 34.

103 Výčet Mikulášových beneficií je uveden in RBM IV, č. 1557, s. 625: „…Nicolaus, praepositus ecclesiae Oziliensis, Pragensis et Wyssegradensis ecclesiarum canonicus…“ (4. června 1345).

104 Regest jmenovací papežské buly in MVB I, č. 1050, s. 587 (7. ledna 1349). K situaci ohledně naumburského biskupství viz WIESSNER, Das Bistum Naumburg, I/2, s. 841–842.

105 Regest jmenovací papežské buly in MVB I, č. 1311, s. 692 (22. října 1350). K osudům Mikuláše v patriarchátu viz PASCHINI, Storia del Friuli, s. 500 –518; nověji SCHWEDLER, Lussemburgo (di) Nicolò.

106 Na Karlova levobočka poprvé upozornila HLEDÍKOVÁ, Opomenutá listina.

107 Tak se na základě účtů bruselského dvora domnívá FANTYSOVÁ-MATĚJKOVÁ, Guillaume, bâtard; obdobně uvažovala již BOBKOVÁ, Velké dějiny, IV/a, s. 449.

108 Papežskou dispens z první poloviny roku 1378 dochovanou pouze ve formulářové sbírce otiskla a analyzovala HLEDÍKOVÁ, Opomenutá listina.

109FANTYSOVÁ-MATĚJKOVÁ, Guillaume, bâtard.

110 Na tuto Markétu poprvé upozornil KASÍK, Znaky na arkýři, s. 98; do širších souvislostí pak její osobu zasadil ELBEL, Vlašimský epilog dynastie, který zároveň rozvinul hypotézu o otcovství Václava IV.

111 Doklad o tom viz Regesta listin, č. 324, s. 256 –257; nověji Regesten Kaiser Sigismunds, I, č. 144, s. 190 –191 (3. července 1432).

112 Pouze několik nepříliš srozumitelných poznámek (s doklady) uvádí BARTOŠ, České dějiny, II/6, s. 215 a pozn. 2 tamtéž.

113 Srov. SPĚVÁČEK, Václav IV., s. 219; KOHOUT, Wenzel Gerard von Burenitz, s. 517; WIDDER, Konkubinen und Bastarde, s. 468, 472– 473.

114HLEDÍKOVÁ, Arcibiskupové a kaplani, s. 780.

115SROKA, Nieślubne potomstwo, s. 27; srov. WIDDER, Konkubinen und Bastarde, s. 468.

Levoboček

Mládí a počátky církevní kariéry

Jan z Moravy se narodil do velmi delikátní situace pro celý lucemburský rod. Jeho narození totiž předznamenala jedna skandální událost: když se na počátku listopadu roku 1341 Jan Jindřich, tehdy korutanský vévoda a tyrolský hrabě, vracel z lovu, jeho manželka Markéta „Maultasch“ mu odmítla otevřít bránu svého hradu. Brzy se ukázalo, že jde ve skutečnosti o připravené spiknutí, do něhož je zapojena většina zemské šlechty a dokonce i sám císař Ludvík Bavor. Jan Jindřich, proti kterému se postavila celá země, byl proto nucen hledat úkryt u aquilejského patriarchy Bertranda, kde se také dozvěděl, že jeho manželka rozšířila zprávu o jeho impotenci, načež císař – zcela v rozporu s kanonickým právem – jejich manželství rozloučil, jen aby mohl vzápětí Markétu provdat za svého syna Ludvíka Braniborského.116

Tato událost vyvolala v tehdejší Evropě doslova skandál117 a také roztržku císaře s Lucemburky, na jejichž stranu se postavil také nový papež Kliment VI. Jan Jindřich, jakožto vévoda bez vévodství, se mezitím vrátil do Čech, avšak ponižující období jeho života pro něj ještě zdaleka neskončilo. Manželství s Markétou totiž nebylo rozvázáno z hlediska kanonického práva, takže de iure stále trvalo. Jan proto nemohl uzavřít nový sňatek, a mít tak legitimní potomky. Tento stav trval až do roku 1349, kdy konečně došlo k rozvodu a vyrovnání Lucemburků s Wittelsbachy.118 Právě v průběhu těchto sedmi let – pro Jana Jindřicha bezesporu neobyčejně frustrujících – přišel na svět Jan z Moravy.

Přestože se jednalo „pouze“ o levobočka, muselo být jeho narození velkou úlevou pro celý lucemburský rod a zvláště pro jeho otce Jana Jindřicha, který – jak to pregnantně vyjádřil Beneš Krabice z Weitmile – se tak „očistil od vady impotence, která mu byla falešně připisována“.123 Přesto však dítě zůstávalo pouhým bastardem, jak ukazuje například pozdější ujednání týkající se rozvodu s Markétou, kde Jan Jindřich prohlašuje, že si (konečně) „přeje být otcem“ a „touží zplodit legitimní dědice“,124 aniž by zde zmínil, že jednoho syna již má.

5. Otec Jana z Moravy moravský markrabě Jan Jindřich na iluminaci v Gelnhausenově kodexu, cca 1400.

118 Tamtéž, s. 60 –61; srov. ŠUSTA, České dějiny, II/4, s. 130 –133.

122 Tamtéž, s. 62–63.