Přeložila:

ZDENKA LIŠKOVÁ

E L James: Darker

Vydání první

Copyright © Fifty Shades Ltd. 2011, 2017

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2018 jako svou 2218. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Darker vydaného nakladatelstvím

Arrow Books, Velká Británie v roce 2017

Český překlad © 2018 Zdenka Lišková

Odpovědná redaktorka Zuzana Řeháková

Korektorka Marie Kejvalová

Cover design by Sqicedragon and Megan Wilson

Cover photographs: front © Petar Djordjevic / Penguin Random House

back © Shutterstock

Přebal a vazba © 2018 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0948-4 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0949-1 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2018

E L JAMES

DARKER

PADESÁT ODSTÍNŮ TEMNOTY POHLEDEM CHRISTIANA GREYE

Mým čtenářům.

Děkuji za vše, co jste pro mě udělali.

Tato kniha je pro vás.

DĚKUJI:

všem z nakladatelství Vintage za odhodlání a profesionalitu. Vaše odbornost, dobrá nálada a láska k psanému slovu jsou pro mě nekonečnou inspirací.

Anne Messitteové za víru ve mě. Navždy ti budu zavázána.

Tonymu Chiricovi, Russellovi Perreaultovi a Paulu Bogaardsovi za neocenitelnou podporu.

Za skvělou produkci, redakční práci a zpracování grafiky všem, kteří tuto knihu přivedli na svět. Jmenovitě: Megan Wilsonové, Lydii Buechlerové, Kathy Houriganové, Andy Hughesové, Chrisi Zuckerovi a Amy Broseyové.

Niallu Leonardovi. Za tvou lásku, podporu a pomoc. A za to, že jsi míň nabručený.

Valerii Hoskinsové, mé agentce. Každý den ti děkuju za všechno.

Kathleen Balandinové za beta reading a za všechno ohledně webu.

Děkuju Brianu Brunettimu, znovu a znovu. Jsem vděčná za tvůj neocenitelný výklad ohledně havárií vrtulníků.

Lauře Edmonstonové za to, že se se mnou podělila o své znalosti týkající se oblasti severozápadního pobřeží.

Profesoru Chrisi Collinsovi za náhled do půdoznalství.

Ruth, Debře, Heleně a Liv za podporu a povzbuzování. Děkuju, že jste mě přiměly do toho jít.

Dawn a Daisy za přátelství a rady.

Andreo, BG, Becco, Bee, Britto, Catherine, Jado, Jill, Kellie, Kelly, Leiso, Liz, Noro, Raizie, QT, Susi – kolik už je to let? A pořád držíme při sobě. Díky za amerikanismy.

Všem autorům a přátelům z knižního světa – však vy už víte – za to, že mě neustále inspirujete.

A na závěr děkuji svým dětem. Bezpodmínečně vás miluji. Jsem nesmírně pyšná, že z vás vyrostli úžasní mladí muži. Přinášíte mi mnoho radosti. Zůstaňte, jací jste. Oba dva.

ČTVRTEK, 9. ČERVNA 2011

Sedím. A čekám. Buší mi srdce. Je 17:36 a já zírám skrz tónované sklo audi na průčelí budovy, ve které pracuje. Vím, že jsem tady brzy, ale na tuhle chvíli jsem čekal celý den.

Uvidím ji.

Zavrtím se na zadním sedadle auta. Atmosféra se mění, a přestože se snažím zachovat klid, úzkostné očekávání mi uzluje střeva a svírá hruď. Taylor sedící na místě řidiče kouká přímo před sebe, mlčí a vypadá stejně netečně jako obvykle, zatímco já sotva dýchám. A to mě štve.

K čertu s tím. Kde je?

Je uvnitř – uvnitř Seattle Independent Publishing. Budova stojící za širokým chodníkem je omšelá a volá po renovaci. Název společnosti je bez důvtipu vyrytý do skla a mléčný efekt na výloze se olupuje. Za těmi dveřmi by mohla úřadovat pojišťovna nebo účetní firma – ty taky neukazují, co prodávají. No, tohle dám do pořádku, jakmile převezmu kontrolu. SIP je moje. Skoro. Už jsem podepsal smlouvu o smlouvě budoucí.

Taylor si odkašle a střelí po mně pohledem do zpětného zrcátka. „Počkám venku, pane,“ řekne, čímž mě zaskočí, a vystupuje z auta dřív, než ho stihnu zadržet.

Třeba ho moje nervozita ovlivňuje víc, než jsem myslel. Jsem tak průhledný? Možná je nervózní on. Ale proč? Tedy kromě toho, že se musel v uplynulém týdnu potýkat s mou vrtkavou náladou, a já vím, že to se mnou neměl snadné.

Jenže dnešek je jiný. Nadějný. Je to první produktivní den od chvíle, kdy mě opustila, aspoň mi to tak připadá. Optimismus mě přenesl přes všechna jednání a můj elán rušilo jenom neustálé nutkání kontrolovat čas. Deset hodin a uvidím ji. Devět. Osm. Sedm… Moje trpělivost byla vystavena zkoušce hodinami odtikávajícími čas do setkání se slečnou Anastasií Steeleovou.

A teď tady osaměle dřepím a čekám a odhodlané sebevědomí, které jsem si v průběhu dne vybudoval, se pomalu rozplývá.

Možná si to rozmyslela.

Bude mě chtít zpátky? Nebo jsem jenom taxi do Portlandu?

Znovu kontroluju hodinky.

17:38.

Kruci. Proč se to tak táhne?

Zvažuju, že jí pošlu e-mail, aby věděla, že jsem venku, ale zatímco hledám mobil, uvědomuju si, že nechci odvrátit zrak od vchodových dveří. Opírám se zpátky do sedadla a v duchu si pročítám naši poslední e-mailovou komunikaci. Znám ji zpaměti; byla přátelská a stručná – a postrádala sebemenší náznak toho, že bych jí chyběl.

Možná jsem taxík.

Tu myšlenku zaháním a dál hypnotizuju dveře, abych ji přiměl je otevřít.

Anastasie Steeleová, já čekám.

Dveře se otvírají a mně prudce stoupá tep, jenže pak stejně prudce klesá zklamáním. Není to ona.

Zatraceně.

Vždycky mě nechává čekat. Na rtech mi cukne trpký úsměv: čekal jsem na ni u Claytonů, v Heathmanu po focení i tehdy, když jsem jí poslal knihy Thomase Hardyho.

Tess…

Zajímalo by mě, jestli je pořád má. Chtěla mi je vrátit; chtěla je věnovat na charitu.

„Nechci mít nic, co mi tě bude připomínat.“

V hlavě se mi zhmotňuje vize odcházející Any: její smutná popelavá tvář poznamenaná ublížením a zmatkem. Je to nevítaná vzpomínka. Bolestná.

To kvůli mně se cítila tak mizerně. Zašel jsem příliš daleko, moc rychle. Mám z toho výčitky svědomí. Od chvíle, kdy odešla, znám beznaděj až moc důvěrně. Zavírám oči a pokouším se sebrat, jenže mě to vystavuje mému nejhlubšímu a nejtemnějšímu strachu – že potkala někoho jiného. Sdílí svou malou bílou postel a skvělé tělo s nějakým blbým cizákem.

Jdi se vycpat, Greyi. Mysli pozitivně.

Nemysli na to. Ještě jsi neprohrál. Za chvíli ji uvidíš. Tvůj plán šlape, jak má. Získáš ji zpátky. Otvírám oči a znovu se zadívám ke dveřím skrz tmavé sklo audi, které momentálně odráží i mou náladu. Z budovy odcházejí další lidé, ale Ana pořád nikde.

Kde vězí?

Taylor venku rázuje tam a zpátky a taky se dívá ke vchodu. Kristepane, vypadá víc nervózní, než se cítím já. Co to s ním sakra je?

Moje hodinky ukazují 17:43. Za chvilku vyjde ven. S hlubokým nádechem si upravuju manžety a zvedám ruce, abych si srovnal kravatu, přičemž zjišťuju, že žádnou nemám. Kruci. Netrpělivě si prohrábnu vlasy a pokouším se zahnat nejistotu, jenže mě sžírá dál. Jsem pro ni jenom odvoz? Chyběl jsem jí? Bude mě chtít zpátky? Je tu někdo jiný? Nemám zdání. Je to horší, než když jsem na ni čekal v Mramorovém baru. Tehdy jsem si myslel, že jsem s ní uzavřel tu nejkomplikovanější dohodu, i když se to vůbec nevyvinulo, jak jsem předpokládal. Se slečnou Anastasií Steeleovou se nic nevyvíjí, jak očekávám. Znovu se do mě zakusuje panika. Dnes mě čeká ještě větší diplomatická mise.

Chci ji zpátky.

Řekla, že mě miluje…

Do krve se mi vyplavuje adrenalin a stoupá mi tep.

Ne. Ne. Na tohle nemysli. Něco takového ke mně nemůže cítit.

Uklidni se, Greyi. Soustřeď se.

Vracím se pohledem ke vchodu do Seattle Independent Publishing a tehdy ji spatřím, jak kráčí mým směrem.

Zatraceně.

Ana.

Šok ze mě vysává veškerý vzduch jako rána na solar. Pod černým kabátkem má jedny z mých nejoblíbenějších šatů, ty fialové, a k nim černé boty na vysokém podpatku. Vlasy se jí lesknou v podvečerním slunci a pohupují se do kroku v mírném vánku. Bohužel to není její oblečení ani vlasy, co mou pozornost upoutá nejvíc. Je to její bledý obličej, skoro průsvitný. Pod očima se jí rýsují tmavé kruhy a je hubenější.

Hubenější.

Zařezává se do mě bolest a pocit viny.

Ježíšikriste.

Taky trpěla.

Můj šok nad jejím zjevem se mění ve zlost.

Co zlost, vztek.

Ona nejedla. Zhubla o kolik, tři kila za těch pár dnů? Ohlédne se za nějakým chlápkem a ten jí věnuje široký úsměv. Vypadá dobře, bastard, a je si toho vědom. Zmrd jeden. Jejich bezstarostná výměna mě namíchne ještě víc. Ana míří k autu a on se za ní dívá s neskrývaným požitkem samce. Můj hněv roste s každým jejím krokem. Taylor otvírá dveře a nabízí jí pomocnou ruku při nastupování. Najednou je tu a sedí vedle mě.

„Kdys naposledy jedla?“ vyštěknu a bojuju, abych udržel nervy na uzdě. Zvedá ke mně modré oči, které mi strhávají masku a obnažují mě až na kost, stejně jako při našem prvním setkání.

„Ahoj, Christiane. Taky tě ráda vidím,“ řekne.

Co. To. Sakra.

„Na tu tvou prořízlou pusu teď nejsem zvědavý,“ zavrčím. „Odpověz mi.“

Zadívá se na ruce složené v klíně, takže nemám potuchy, co se jí honí hlavou, a pak se vytasí s pochybnou informací o tom, že měla jogurt a banán.

To není žádný jídlo!

Snažím se, opravdu moc se snažím zachovat klid.

„A kdys měla naposledy skutečné jídlo?“ naléhám, ale ona mě s pohledem upřeným z okýnka ignoruje. Taylor se rozjíždí a Ana mávne na toho kokota, který vyšel z budovy spolu s ní.

„Kdo je to?“

„Můj šéf.“

Takže tohle je Jack Hyde. Připomínám si detaily z jeho složky, kterou jsem dnes ráno listoval: pochází z Detroitu, stipendium na Princetonu, vypracoval se v nějakém newyorském nakladatelství, ale každých pár let se stěhuje a putuje po Státech z místa na místo. Nikdy si neudrží asistentku – nevydrží s ním víc než tři měsíce. Nespustím ho z očí a Welch mi o něm zjistí víc.

A teď se soustřeď na to, kvůli čemu jsi tady, Greyi.

„Takže? Tvé poslední jídlo?“

„To tě vůbec nemusí zajímat, Christiane,“ zašeptá.

„Zajímá mě všechno, co se tě týká. Tak povídej.“ Neodepisuj mě, Anastasie. Prosím.

Jsem pouhý taxikář.

Vzdychne a obrací oči v sloup, aby mě naštvala. A pak si toho všimnu – malého úsměvu v koutcích jejích úst. Ona se snaží nerozesmát. Nechce se mi posmívat. Po utrpení, kterým jsem si prošel, je to tak osvěžující, že se to prolamuje i skrz můj hněv. Typická Ana. Zjišťuju, že ji nevědomky napodobuju a potlačuju úsměv.

„Takže?“ upomínám ji už mírněji.

„Těstoviny alle vongole, v pátek,“ odpovídá tlumeným hlasem.

Pro Kristovy rány, ona nejedla od naší poslední společné večeře! Mám chuť si ji ohnout přes koleno, teď a tady, na zadním sedadle SUV – ale přitom vím, že už se jí tímhle způsobem nikdy nedotknu.

Co s ní?

Dívá se dolů, zkoumá si ruce a má ještě bledší a smutnější obličej než předtím. Upřeně ji sleduju a snažím se přijít na to, co dělat. V hrudi se mi probouzí nečekaná emoce a hrozí, že mě pohltí. Ignoruju to a dál na ni zírám a najednou s naprostou jistotou vím, že moje největší obava není opodstatněná, vím, že se nikde neopila a nikoho si nenabrnkla. Když vidím, jak vypadá, vím, že byla sama, schoulená ve své posteli a se zlomeným srdcem. Ta myšlenka je zároveň uklidňující i znepokojivá. Jsem za její utrpení zodpovědný.

Já.

Jsem monstrum. To jsem jí udělal já. Jak bych ji mohl dostat zpátky?

„Aha,“ odtuším chabě. Můj cíl je najednou strašně vzdálený. Nikdy mě nepřijme zpátky.

Seber se, Greyi.

Potlačuju strach a přecházím k naléhavé prosbě: „Vypadáš, jako bys za tu dobu zhubla přes dvě kila, možná víc. Prosím, jez, Anastasie.“ Jsem bezradný. Co jiného můžu říct?

Nehybně sedí, ztracená ve svých myšlenkách, s pohledem upřeným před sebe, takže mám čas studovat její profil. Je stejně útlá a sladká a krásná, jak si ji pamatuju. Chtěl bych se natáhnout a sáhnout si na její tvář. Cítit, jak hebká je její kůže… Přesvědčit se, že je skutečná. Otáčím se k ní čelem, bojuju s nezvladatelnou touhou dotknout se jí.

„Jak se máš?“ ptám se, protože chci aspoň slyšet její hlas.

„Kdybych ti řekla, že jsem v pohodě, lhala bych.“

Do prdele. Měl jsem pravdu. Ona trpěla – a jenom mojí vinou. Její slova mi ale přinášejí pověstnou špetku naděje. Třeba jsem jí chyběl. Je to možné? Zoufale se té myšlenky chytám. „To já taky. Chybíš mi,“ přiznávám a natahuju se pro její ruku, protože už nedokážu vydržet ani minutu, aniž bych se jí dotýkal. Její ruka je drobná a uvnitř mé horké dlaně úplně ledová.

„Christiane, já…“ Zmlkne, protože se jí láme hlas, ale nepokusí se mi vyvléknout.

„Prosím, Ano. Musíme si promluvit.“

„Christiane, já… prosím… už jsem se nabrečela dost,“ šeptá a její slova a pohled na to, jak zadržuje slzy, mi rvou, co zbylo z mého srdce.

„Bejby, to ne.“ Přitahuju si ji za paži, a dřív než stihne protestovat, si ji vysazuju na klín a pevně ji objímám.

Bože, ten pocit.

„Strašně moc jsi mi chyběla, Anastasie.“ Je tak lehoučká, tak křehká, až se mi z toho chce řvát, jenže místo toho jí zabořím nos do vlasů, přemožený její charakteristickou opojnou vůní. Připomíná mi šťastnější časy – podzimní ovocný sad. Smích u mě doma. Jiskrné oči plné radosti a uličnictví… a touhy. Moje sladká, sladká Ana.

Moje.

Nejdřív ztuhne v náznaku odporu, ale po chvíli se uvolňuje a opírá si hlavu o mé rameno. Takto povzbuzený zariskuju a se zavřenýma očima ji políbím do vlasů. Nesnaží se mi vymanit, a to je pro mě neskutečná úleva. Jak moc mi chyběla. Nechci, aby mi znovu utekla. Jenom ji držím a vnímám, jaký to je pocit, vychutnávám si ten pokojný okamžik.

Ale je to jenom chvilička – Taylor přijíždí na heliport v centru Seattlu v rekordním čase.

„Pojď.“ Neochotně ji sesazuju z klína. „Už jsme tady.“

Zmateně mi zapátrá v očích.

„Heliport – na střeše téhle budovy,“ vysvětluju. Jak čekala, že se dopravíme do Portlandu? Autem by nám to trvalo minimálně tři hodiny. Taylor jí otvírá dveře a já vystupuju na svou stranu.

„Měla bych vám vrátit kapesník,“ říká mu s plachým úsměvem.

„Nechte si ho, slečno Steeleová, berte to jako dárek pro štěstí.“

O co mezi nimi k sakru jde?

„V devět?“ Přerušuju ho nejen kvůli tomu, abych mu připomněl, kdy nás má vyzvednout v Portlandu, ale taky proto, abych mu zabránil ve vykecávání s Anou.

„Ano, pane,“ přitaká tiše.

To bych řekl. Tohle je moje holka. Kapesníky jsou můj džob. Ne jeho.

Hlavou mi táhnou útržky vzpomínek, kdy zvracela a já jí držel vlasy. Tehdy jsem jí dal kapesník já. Nikdy mi ho nevrátila. A později toho večera jsem ji sledoval, jak vedle mě spí. Třeba ho pořád má. Třeba ho ještě používá.

Přestaň s tím, Greyi. A hned.

Sevřu její malou ruku v dlani – ten ledový chlad je pryč, ale stejně je pořád studená – a vedu si ji do budovy.

Přicházíme k výtahu a já si vybavuju naše první sblížení ve výtahu hotelu Heathman. Ten první polibek.

Jo. Náš první polibek.

Ta myšlenka probouzí mé tělo k životu.

Jenže dveře se otvírají a vyruší mě a já ji neochotně pouštím, abych ji uvedl dovnitř.

Prostor výtahu je malý, ale my se už nedotýkáme. Přesto ji vnímám.

Celou.

Tady. Teď.

Sakra. Těžce polknu.

Je to kvůli tomu, že je tak blízko? Zvedá ke mně zastřený pohled.

Ach, Ano.

Její blízkost mě vzrušuje. Ostře se nadechne a sklopí oči k zemi.

„Taky to cítím.“ Natahuju se pro její ruku a palcem jí jemně promnu kloubky prstů. Vzhlédne ke mně a upře na mě modrý pohled poznamenaný touhou.

Zatraceně. Já ji chci.

Skousne si ret.

„Prosím, nekousej si ten ret, Anastasie,“ řeknu hlubokým hlasem plným dychtivosti. Bude na mě mít takový vliv pořád? Mám chuť ji líbat, přimáčknout ji ke stěně výtahu, jako při našem prvním polibku. Chci ji ošukat a znovu si ji přivlastnit. Pootevře rty a zamrká a já musím potlačit zaúpění. Jak to dělá? Vykolejí mě pouhým pohledem. Jsem zvyklý mít věci pod kontrolou… a místo toho tu nad ní slintám jenom proto, že jsem zahlédl, jak se jí zabořily zuby do spodního rtu. „Ty víš, co to se mnou dělá,“ zamumlám. Zrovna teď bych tě kvůli tomu ojel, kotě, ale myslím, že bys mi to nedovolila.

Dveře se otvírají a proud studeného vzduchu mě táhne zpátky do reality. Jsme na střeše a navzdory tomu, že byl teplý den, zvednul se vítr. Anastasia se vedle mě zachvěje. Chytám ji kolem pasu a ona se mi přivine k boku. Připadá mi tak křehká, ale její drobná postava mi dokonale padne pod ruku.

Vidíš? Přesně do sebe zapadáme, Ano.

Společně se vydáváme na heliport směrem k Charlie Tango. Rotor helikoptéry se už zvolna otáčí – je připravená vznést se. Běží k nám můj pilot, Stefan. Podáváme si ruce a já nechávám Anastasii schovanou pod svým křídlem.

„Připravena k odletu, pane. Je celá vaše!“ zařve Stephan, aby překřičel hluk helikoptéry.

„Prošel jste všechny kontroly?“

„Ano, pane.“

„Vyzvednete ji kolem půl deváté?“

„Ano, pane.“

„Taylor na vás čeká před budovou.“

„Děkuju, pane Greyi. Šťastný let do Portlandu. Madam…“ Zasalutuje Anastasii a zamíří k otevřenému výtahu. Společně se skláníme pod listy rotoru a já jí otvírám dveře a za ruku jí pomáhám na palubu.

Zapínám Aně pásy a jí zakolísá dech. Ten zvuk mi sklouzne přímo do slabin. Utahuju jí popruhy opravdu silně, protože se snažím potlačit reakci svého těla na ni.

„Tohle tě udrží na místě.“ Je to myšlenka, která mi prolétla hlavou, ale uvědomuju si, že jsem ji vyslovil nahlas. „Musím přiznat, že se mi v těchhle postrojích velmi líbíš. Ničeho se nedotýkej.“

Zrudne. Konečně se na její bledé tváři objevuje trocha barvy – a já neodolám. Přejedu po linii jejího zčervenání hřbetem ukazováčku.

Bože, jak já ji chci.

Zamračí se na mě a já vím proč – nemůže se totiž pohnout. Podávám jí sluchátka, sedám si a taky se poutám.

Procházím předletové kontroly. Všechny přístroje se pohybují v zelených číslech bez výstrah. Zvedám otáčky na vzlet, zadávám kód transpondéru a ověřuju si, že svítí protisrážková světla. Všechno se zdá být v pořádku. Beru si sluchátka, zapínám rádio a kontroluju otáčky.

Když se ohlédnu na Anastasii, zjišťuju, že mě upřeně sleduje. „Jsi připravená, bejby?“

„Jsem.“ Vypadá tak vykuleně a taky natěšeně. Nemůžu si pomoct, a když volám věž, abych zjistil, jestli jsou vzhůru a poslouchají, zazubím se na ni.

Jakmile mám povolení k vzletu, kontroluju teplotu oleje a zbytek měřidel. Všechna jsou v normálním provozním stavu, a tak zvedám páku kolektivu a Charlie Tango se ladně zvedá do vzduchu.

Tohle prostě miluju.

Se stoupající výškou se zvedá i mé sebevědomí, a tak se ještě jednou podívám na slečnu Steeleovou vedle sebe.

Přišel čas ji oslnit.

Pusť se do toho, Greyi.

„Svítání už jsme dostihli, Anastasie, teď je na řadě soumrak,“ usměju se na ni a odměnou je mi plachý úsměv, který jí rozjasní tvář. Znovu se ve mně rozhoří plamínek naděje. Mám ji tady, u sebe, i když jsem myslel, že je vše ztraceno. Vypadá šťastnější, než když vycházela z práce. Možná že jsem pouhý taxikář, ale vychutnám si každičkou zatracenou minutu, kterou s ní ve vzduchu strávím.

Doktor Flynn by byl pyšný.

Soustředím se na jednu věc. A jsem optimistický.

Dokážu to. Získám ji zpátky.

Krok za krokem, Greyi. Nepředbíhej.

„Kromě zapadajícího slunce se v tuhle dobu dají vidět i další věci,“ přerušuju ticho. „Tamhle je Escala, tamhle Boeing – a právě teď uvidíš Space Needle.“

Natahuje krk, aby ji zahlédla, zvědavá jako vždy. „Tam jsem nikdy nebyla,“ prozrazuje mi.

„Vezmu tě tam – můžeme se tam najíst.“

„Christiane, vždyť jsme se rozešli,“ vyjekne překvapeně.

To jsem zrovna slyšet nechtěl, ale pokouším se zachovat klid. „Já vím. I tak tě tam můžu vzít. A nakrmit tě.“ Sjedu ji významným pohledem a ona přitom nádherně zrůžoví.

„Je tu moc krásně, děkuju,“ zamumlá a mně neunikne, že změnila téma.

„Působivé, že?“ přijímám její hru – má pravdu, toho pohledu se nikdy nenabažím.

„Působivé je, že tohle dokážeš.“ Její kompliment mě příjemně překvapuje.

„Á, lichotící slečna Steeleová… Ale já jsem muž mnoha dovedností.“

„Toho jsem si plně vědoma, pane Greyi,“ ujišťuje mě vážně a já potlačuju smích, protože si umím představit, na co naráží. Tohle mi chybělo: její prostořekost, která mě neustále odzbrojuje.

Mluv s ní dál, Greyi.

„Jak je v nové práci?“

„Dobře, děkuju. Je zajímavá.“

„A co tvůj šéf?“

„Eh, v pohodě.“ Když mluví o Jacku Hydeovi, nezní moc nadšeně, a mně se zmocňuje neblahá předtucha. Nezkusil to na ni?

„Co se děje?“ ptám se. Chci to vědět – dopustil se snad ten kokot nějakých nepatřičností? Jestli jo, nakopu mu prdel.

„No, kromě toho, co je zjevné, nic.“

„Zjevné?“

„Ach jo, Christiane, ty jsi někdy tak natvrdlý,“ posmívá se mi.

„Natvrdlý? Já? Nejsem si jistý, jestli se mi líbí váš tón, slečno Steeleová.“

„Tak ať,“ trumfne mě evidentně spokojená sama se sebou. Mám rád, když si ze mě utahuje a provokuje mě. Dokáže mě uzemnit i vynést do výšin jediným pohledem nebo úsměvem – a to je osvěžující a nezvyklé oproti tomu, co jsem doteď poznal.

„Ta tvoje prořízlá pusa mi scházela.“ V hlavě se mi vynořuje obrázek, jak přede mnou klečí, a já se musím zavrtět.

Sakra. Soustřeď se, Greyi, proboha. Se skrývaným úsměvem odvrací pohled a zadívá se dolů na ubíhající předměstí. Kontroluju kurz. Je v pořádku, dál míříme na Portland.

Zůstává potichu a já si občas ukradnu letmý pohled na ni. Její obličej rozjasnila zvědavost a údiv, se kterým se dívá ven na ubíhající krajinu a opálové nebe. Její jemné rysy září ve večerním světle. A navzdory její pobledlosti a tmavým kruhům pod očima – což je připomínka utrpení, kterému jsem ji vystavil já – je okouzlující. Jak jsem ji mohl nechat odejít?

Co jsem si myslel?

Vznášíme se ve své malé bublině nad mraky, vysoko na obloze, a můj optimismus roste s tím, jak ustupuje nepokoj uplynulého týdne. Pomalu se začínám uvolňovat a teď, když je se mnou, vychutnávám si klid, který jsem nepocítil od chvíle, kdy odešla. Zvyknul bych si na to. Už jsem zapomněl na pocit spokojenosti, který mi přináší její společnost. Je příjemné vnímat můj svět jejíma očima.

Ale čím víc se blížíme k cíli, tím je moje sebevědomí menší. Modlím se k Bohu, aby moje plány vyšly. Musím ji vzít někam, kde budeme sami. Možná na večeři. Kruci. Měl jsem něco zamluvit. Musí jíst. A pokud se mi podaří dostat ji na večeři, bude stačit najít ta správná slova. Poslední dny mi ukázaly, že někoho potřebuju – potřebuju ji. Chci ji. Ale bude ona chtít mě? Dokážu ji přesvědčit, aby mi dala druhou šanci?

To ukáže čas, Greyi – jen moc netlač na pilu. Už ji nesmíš znovu vyděsit.

O patnáct minut později dosedáme na jediný portlandský heliport. Stahuju motory Charlie Tango na neutrál a vypínám transpondér, rádia a palivo. Nejistota, kterou jsem pociťoval od chvíle, kdy jsem se rozhodl, že ji získám zpátky, se znovu vynořuje. Musím jí říct, co cítím, a to nebude snadné – protože já svým pocitům vůči ní nerozumím. Vím, že mi chyběla a že jsem se bez ní cítil hrozně, a taky vím, že jsem ochotný nabídnout jí vztah, který si představuje ona. Bude jí to stačit? Bude to stačit mně?

To ukáže čas, Greyi.

Jakmile mám rozepnuté pásy, nakláním se, abych ji odepnul, a přitom zachytávám stopu její sladké vůně. Vždycky voní krásně. Kradmým pohybem očí zachytává můj pohled. Že by nemístné myšlenky? Na co přesně myslí? Jako obvykle si to přeju vědět, a přitom nemám zdání.

„Užila jste si let, slečno Steeleová?“

„Ano, děkuji, pane Greyi.“

„Tak se pojďme podívat na fotky toho chlapce.“ Otvírám dveře, seskakuju dolů a podávám jí ruce.

Joe, šéf heliportu, už čeká, aby nás pozdravil. Je to stařík, veterán z korejské války, ale pořád tak čilý a energický, jako když mu bylo padesát. Jeho bystrému pohledu nic neunikne. Hned se rozzáří, když mi věnuje pokřivený úsměv.

„Joe, opatrujte ji tu pro Stephana. Bude tu tak kolem osmé, deváté.“

„Provedu, pane Greyi. Madam… Dole je přistavené vaše auto, pane. Jo, a výtah nefunguje, musíte to vzít po schodech.“

„Děkuju, Joe.“

Blížíme se k požárnímu schodišti, když zahlédnu Anastasiiny boty na vysokém podpatku a vzpomenu si na její nedůstojný vpád do mé kanceláře.

„Máš štěstí, že jsou to jenom tři patra. V těch podpatcích,“ skrývám úsměv.

„Tobě se snad ty boty nelíbí?“ diví se a koukne se na ně. Hlavou mi prolétá potěšující představa, jak jsou zaháknuté na mém rameni.

„Líbí se mi strašně moc, Anastasie,“ zamumlám a doufám, že můj tón neprozrazuje lascivní myšlenky. „Pojď. Vezmeme to pěkně pomalu. Nechci, abys spadla a zlomila si vaz.“

Jsem rád, že je výtah mimo provoz – aspoň mám přijatelnou výmluvu ji držet. Cestou ze schodů jí dávám ruku kolem pasu a přitahuju si ji k boku.

V autě cestou do galerie se moje úzkost násobí; míříme na výstavu jejího takzvaného kamaráda. Muže, který se jí naposledy, když jsem ho viděl, pokoušel strčit jazyk do pusy. Možná spolu v posledních pár dnech mluvili; možná dnes mají dlouho očekávané rande.

K sakru, to mě předtím nenapadlo. Fakt doufám, že to tak není.

„José je jenom kamarád,“ utrousí Ana tiše.

Prosím? Ona ví, na co myslím? To jsem tak průhledný? Odkdy?

Od té doby, kdy ze mě svlékla brnění, a já zjistil, že ji potřebuju.

Pod jejím pohledem se mi svírá žaludek. „Ty tvoje překrásné oči vypadají najednou až moc velké. Prosím, slib mi, že budeš jíst.“

„Jistě, Christiane, budu jíst,“ odpovídá bez špetky upřímnosti.

„Myslím to vážně.“

„Skutečně?“ Její tón se mění na ironický a já mám co dělat, abych se udržel.

Kašli na to.

Přišel čas, abych se vyjádřil.

„Nechci se s tebou hádat, Anastasie. Chci tě zpátky a chci, abys byla zdravá.“

Poctí mě šokovaným pohledem.

„Ale vždyť se nic nezměnilo,“ řekne a její výraz se mění na zasmušilý.

Ach, to víš, že se něco změnilo, Ano – uvnitř mě se odehrálo hotové zemětřesení.

Jenže už zastavujeme před galerií a já nemám čas na další vysvětlování. „Promluvíme si o tom cestou zpátky. Už jsme tady.“

Dřív než stihne říct, že nemá zájem, vystupuju z auta, obcházím ho a otvírám jí dveře. Když vystupuje, vypadá naštvaně.

„Proč to děláš?“ vyjede na mě rozzlobeně.

„Proč dělám co?“ Do prdele – co zas?

„Něco nakousneš a pak to nedokončíš.“

Jo tohle – proto se zlobíš?

„Anastasie, už jsme tady. Tam, kde jsi chtěla být. Pojďme nejdřív dodělat tohle a pak si promluvíme. Nijak zvlášť nestojím o scénu na ulici.“

Nedůtklivě semkne rty a zabručí: „Jak chceš.“

Beru ji za ruku a svižně vyrážím do galerie, zatímco ona mě ve spěchu následuje.

Prostory uvnitř jsou dobře osvětlené a vzdušné. Jedná se o jedno z přestavěných skladišť, která jsou dnes tak in – dřevěné podlahy, cihlové zdi. Portlandští znalci tu usrkávají levné víno, tiše klábosí a obdivují fotografie.

Uvádí nás mladá žena: „Dobrý večer, vítejte na výstavě Josého Rodrigueze.“ Visí na mně očima.

Krása není všechno, zlato. Radši se dívej někam jinam.

Její nervozita ale bere za své, když zahlédne Anastasii. „Jo, to jsi ty, Ano! Jsme zvědaví, co tomu budeš říkat.“ Podává jí brožurku a ukazuje nám, kde se nachází provizorní bar. Ana se nechápavě mračí a na kořeni nosu se jí formuje malé vé. Chtěl bych ho políbit, tak jako dřív.

„Ty ji znáš?“ divím se. Zavrtí hlavou a výraz jejího zmatení se prohlubuje. Odevzdaně krčím rameny. Zkrátka Portland. „Co chceš pít?“

„Dám si sklenku bílého, děkuju.“

Cestou k baru zaslechnu radostný výkřik: „Ano!“

Když se ohlédnu, spatřím toho floutka, jak objímá mou holku.

Kruci.

Neslyším, co si říkají, ale Ana zavírá oči a já mám na děsivý okamžik dojem, že se rozpláče. Jenže ona se ovládne i po tom, co si ji podrží na délku paží a zkoumavě si ji změří.

Jasně, za to můžu já, že je tak hubená.

Bojuju s pocity viny – i když to vypadá, že se ho Ana snaží uchlácholit. Jenže on se tváří, jako by mu na ní sakra záleželo. Sakra hodně. A to mě vytáčí. Ana mi tvrdí, že je to jenom kamarád, ale je jasné, že on to tak nevidí. Chce víc.

Odpal, kámo, ta je moje.

„Ty snímky jsou úchvatné, nemyslíte?“ zaráží mě plešatící mladík v křiklavé košili.

„Ještě jsem se nerozkoukal,“ odbudu ho a obracím se k obsluze baru. „To je vše, co máte?“

„Jo. Červený nebo bílý?“ ptá se barman bez zájmu.

„Dvě sklenky bílého,“ zabručím.

„Myslím, že budete překvapen. Rodriguez má jedinečné oko,“ oznamuje mi otravný hoch ve vtíravé košili. Přestávám ho vnímat a ohlédnu se po Aně. Dívá se na mě, velké oči jí svítí a mně se rozproudí krev, nedokážu od ní odtrhnout pohled. Je majákem v davu a já se topím v její záři. Vypadá skvěle. Obličej jí rámují vlasy, které v měkkých vlnách spadají až na prsa. Její šaty jsou volnější, než si pamatuju, a přesto pořád zdůrazňují její křivky. Možná si je vzala schválně. Ví, že je mám v oblibě. Nebo ne? Sexy šaty, sexy lodičky…

K sakru – ovládej se, Greyi.

Rodriguez se Any na něco ptá a ona je nucena odvrátit pohled. Mimoděk vycítím, že to dělá nerada, což mě těší. Zatraceně, ten kluk je chodící reklama na dokonalý chrup, široká ramena a padnoucí oblek. Na to, že určitě hulí trávu, vypadá ten hajzlík fakt dobře, to se musí nechat. Ana kývne na souhlas s nějakým jeho tvrzením a odmění ho vřelým, bezstarostným úsměvem.

Chtěl bych, aby se tak smála na mě. On se naklání, aby ji políbil na tvář. Zmrd jeden.

Pohledem zpražím barmana.

Tak pohni, ty odborníku. Nalít víno mu trvá celou věčnost, expertovi.

Konečně je s tím hotový. Popadám sklenky, bez povšimnutí za sebou nechávám mladíka, který vedle mě básní o dalším fotografovi nebo někom podobném, a vracím se k Aně.

Rodriguez už naštěstí odtáhnul. Ana zamyšleně pozoruje jeden z jeho snímků. Znázorňuje krajinu, jezero, a není bezduchý, pokud můžu soudit. Podávám jí víno a ona ke mně zvedá obezřetný pohled. Krátce upíjím. Fuj, je to nechutný. Teplý přezrálý chardonnay.

„Splňuje tvé představy?“ Zní, jako by ji něco pobavilo, ale netuším, na co naráží – myslí tu výstavu, prostředí?

„To víno…,“ objasňuje.

„Ne, ale to zřídka na podobných událostech.“ Měním téma. „Ten chlapec je talentovaný, co?“

„Proč myslíš, že jsem ho oslovila, aby tě fotil?“ Je evidentní, jak je na jeho práci pyšná. A to mě vytáčí. Obdivuje ho a zajímá se o jeho úspěch, protože pro ni něco znamená. Znamená pro ni až moc. Hrudník mi sevře nepříjemná emoce s hořkým nádechem. Je to žárlivost, zbrusu nový pocit, který jsem poprvé pocítil až v souvislosti s Anou – a nelíbí se mi.

„Christian Grey?“ Chlápek oblečený jako vagabund mi cpe foťák před obličej. „Mohl bych si vás vyfotit, pane?“

Zatracenej bulvár. Nejdřív ho chci poslat do hajzlu, ale pak se rozhodnu pro slušnost. Nechci, aby se Sam, můj agent pro styk s veřejností, musel potýkat se stížnostmi tisku.

„Jistě.“ Natáhnu se pro Anu a tisknu si ji k boku. Chci, aby všichni věděli, že je moje; tedy pokud mě bude chtít.

Moc nepředbíhej, Greyi.

Fotograf několikrát cvakne spouští. „Děkuji, pane Greyi.“ Aspoň v jeho hlase slyším vděk. „Slečna…?“ ptá se Any na jméno.

„Ana Steeleová,“ zamumlá.

„Děkuji, slečno Steeleová.“ Investigativní žurnalista se vytrácí a Anastasie se vyvléká z mého sevření. Jsem rozladěný, protože ji musím pustit, a svírám ruce v pěst, abych odolal nutkání na ni znovu sáhnout.

Zkoumavě se na mě zadívá. „Hledala jsem na internetu nějakou fotku, kde bys byl s přítelkyní. A nenašla jsem žádnou. To proto si Kate myslela, že jsi gay.“

„No jo, to vysvětluje tu indiskrétní otázku.“ Musím se pousmát, když si vybavím její ostýchavost při našem prvním setkání; nedostatek reportérských zkušeností, její netaktní dotazy. Jste gay, pane Grey? A moji rozmrzelost.

Zdá se to tak dávno. Zakroutím nad tím hlavou a pokračuju: „Ne, já nerandím, Anastasie – jenom s tebou. Ale to přece víš.“

A chtěl bych toho mnohem, mnohem víc.

„Takže tys nikdy nebral svoje…,“ ztiší hlas a ohlédne se přes rameno, aby se ujistila, že nás nikdo neposlouchá, „… sub ven?“ Rozpačitě bledne, když to vysloví.

„Někdy ano. Ale ne na rande. Na nákupy, víš jak…“ Šlo o příležitostná povyražení, rozptýlení, která snad byla odměnou za dobré poddajné chování. Jediná, se kterou jsem chtěl sdílet víc… je Ana. „Jenom s tebou, Anastasie,“ zopakuju šeptem. Chtěl bych s ní projednat svou záležitost, zeptat se jí, jak se k tomu staví, jak se cítí a jestli mě chce zpátky.

Jenže galerie je příliš rušná. Ana sklopí pohled a tváře se jí zbarvují do odstínu růžové, který mám tak rád. Doufám, že je to kvůli mé poslední poznámce, ale jistotu nemám. Musím ji dostat odsud a zůstat s ní o samotě. Pak si můžeme vážně popovídat a najíst se. Čím dřív se koukneme na práci toho kluka, tím dřív se můžeme vypařit.

„No, každopádně ten tvůj kamarád vypadá spíš na krajinky než na portréty. Trochu se tu porozhlédneme.“ Nabízím jí dlaň a ona ji k mému potěšení přijímá.

Pomalu procházíme galerii a u každé fotografie se krátce zastavujeme. Navzdory mým výhradám vůči autorovi a pocitům, které vyvolává v Aně, musím uznat, že je celkem dobrý. Přicházíme za roh – a tam zůstáváme stát jako opaření.

Je to ona. Sedm velkoformátových portrétů Anastasie Steeleové. Na všech je neuvěřitelně krásná, přirozená, uvolněná – rozesmátá, zamračená, s našpulenou pusou, zamyšlená, veselá, a na jedné dokonce přepadlá, až smutná. Pečlivě zkoumám detaily každé fotografie a už s naprostou jistotou vím, že jejich autor chce být mnohem víc než jejím kamarádem. „Zdá se, že nejsem jediný,“ poznamenám. Ty fotografie jsou jeho poctou Anastasii – jeho milostnými vzkazy – a visí tady veřejně na zdech galerie každému zevlounovi volně na očích.

Ana na ně zírá v ohromeném tichu, stejně překvapená jako já. Fajn, neexistuje možnost, že je získá někdo jiný než já. Chci je. Doufám, že jsou na prodej.

„Omluv mě.“ Nechávám tam Anu o samotě a mířím k pultu pořadatele výstavy.

„Jak vám mohu pomoci?“ nabízí se mi žena, která nás předtím uváděla dovnitř.

Jdu přímo k věci, aniž bych věnoval pozornost jejímu mávání řasami a provokativnímu rudému úsměvu: „Těch sedm portrétů vzadu je na prodej?“

Jejím obličejem se mihne stín zklamání, ale vyústí v široký úsměv. „Myslíte soubor snímků Anastasie? Je úchvatný.“

Úchvatná je modelka.

„Ovšemže jsou na prodej. Vydržte, kouknu se na ceny,“ chrlí ze sebe překotně.

„Chci je všechny,“ sahám pro peněženku.

„Všechny?“ reaguje zaraženě.

„Jistě.“ Začíná mě iritovat.

„Celý soubor vychází na čtrnáct tisíc dolarů.“

„Přeju si, abyste mi je doručili hned, jakmile to bude možné.“

„Měly by tu zůstat po dobu trvání výstavy,“ sděluje mi.

Nepřijatelné.

Vytasím na ni svůj stoprocentní megaúsměv a ona zjihle dodává: „Ale jsem si jistá, že si s tím nějak poradíme.“ A pak už sleduju, jak se jí klepou ruce, když provádí platbu mou kartou.

Po návratu k Aně zjišťuju, že u ní zkouší štěstí nějaký blond chlápek. „Ty fotky jsou senzační,“ rozplývá se. Majetnickým gestem pokládám Aně ruku na loket a pohledem mu naznačuju, jak rychle a kam se má klidit. „Ty máš ale štěstí, chlape,“ utrousí a ustupuje.

„To jistě mám,“ souhlasím. Dál už si ho nevšímám a odvádím Anu blíž ke stěně.

„Že tys právě jednu z nich koupil?“ kývne směrem k fotkám.

„Jednu z nich?“ odfrknu si. Jenom jednu? Jako vážně?

„Koupil jsi víc než jednu?“

„Koupil jsem je všechny, Anastasie.“ Vím, že zním povýšeně, ale představa, že je má a obdivuje někdo jiný, je předem vyloučena. V údivu se jí otvírá pusa a já se snažím to nevnímat. „Nechci, aby je očumovalo kdejaký individuum ve svý noře.“

„Takže to radši budeš dělat sám?“ kontruje.

Její reakce je nečekaná a zároveň humorná; ona mě kárá. „Na rovinu? Jo,“ zareaguju podobným tónem.

„Zvrhlíku,“ naznačí tiše a skousne si ret, nejspíš proto, aby se nerozesmála.

Pane jo, je vyzývavá a vtipná, a navíc má pravdu. „Takové nařčení nemohu popřít, Anastasie.“

„Rozebrala bych to s tebou víc do hloubky, ale podepsala jsem dohodu o mlčenlivosti.“ Se samolibým výrazem se otáčí, aby se znovu zadívala na portréty.

Udělala to zase: posmívá se mi a zlehčuje můj život. Kristepane, jak já bych ji umravnil – nejlíp pod sebou nebo na jejích kolenou. Nakláním se blíž a šeptám jí do ucha: „Co všechno bych chtěl dělat s tou tvou prořízlou pusou.“

„Ty jsi ale sprosťák,“ vyhrkne pobouřeně s upjatým výrazem a rudnoucíma ušima.

To už se ví, zlato.

Očima taky zabloudím zpátky k portrétům. „Na těch fotkách vypadáš velmi uvolněně, Anastasie. Moc často tě tak nevídám.“

Sklání pohled a upřeně zkoumá svoje prsty, váhá, jako by přemýšlela, co říct. Netuším, na co myslí, a tak se natáhnu, abych jí zvedl hlavu. Když se jí dotknu na bradě, rozechvěle se nadechne.

Ten zvuk… Klesá mi až do slabin.

„Chtěl bych, aby ses se mnou cítila taky tak uvolněně,“ pronáším s nadějí v hlase.

K čertu. To už bylo moc.

„Budeš mě muset přestat děsit, jestli to opravdu chceš,“ opáčí a překvapuje mě hloubkou citu.

„A ty se budeš muset naučit komunikovat a říkat mi, co cítíš!“ vyjedu na ni.

Sakra, teď se tady pohádáme? Na to chci soukromí. Ana si odkašle a hrdě se napřímí.

„Christiane, tys mě chtěl jako svou sub,“ promluví tlumeným hlasem. „A to je ta potíž. Vězí už v definici slova submisivní – ty sám jsi mi o tom jednou psal v mailu.“ Udělá odmlku, při které do mě zapíchne soustředěný pohled. „Myslím, že to byla synonyma, cituju: poddajný, povolný, ochotný, pasivní, rezignovaný, trpělivý, poslušný, krotký, ovladatelný. Původně se ode mě očekávalo, že se na tebe nebudu ani dívat. Že na tebe nepromluvím, dokud k tomu nedostanu svolení. Tak cos čekal?“

Tohle si přece musíme vyříkat mezi čtyřma očima! Tak proč s tím začíná tady?

„Být s tebou je hrozně matoucí. Na jednu stranu si nepřeješ, abych ti odporovala, ale pak máš rád mou prořízlou pusu. Chceš mou poslušnost, až na to, že ji vlastně nechceš, abys mě mohl trestat. Když jsem s tebou, tak zkrátka nevím, kde je nahoře a kde dole.“

Fajn, musím uznat, že to může být trochu matoucí – ale nechci to rozebírat tady. Potřebujeme odsud vypadnout.

„Trefa do černého jako obvykle, slečno Steeleová,“ uznávám s ledovým klidem. „Pojď, zajdeme si někam na jídlo.“

„Jsme tu teprve půl hodiny.“

„Vidělas fotky, mluvila jsi s tím klukem.“

„Jmenuje se José,“ opravuje mě o poznání hlasitěji.

„Mluvila jsi s Josém, který se ti – když jsem ho viděl posledně – snažil strčit jazyk do pusy, přestože ti bylo špatně a bylas opilá,“ procedím mezi zuby.

„A který mě nikdy neuhodil,“ oponuje mi se zlostným zábleskem v očích.

No do prdele. Ona se chce opravdu poštěkat teď.

To snad nemyslí vážně. Přece se mě ptala, kam až to může zajít! Teď už to ve mně vře jako před výbuchem sopky. „To byla podpásovka, Anastasie,“ ucedím hrozivě. Ona rudne a těžko říct, jestli studem, nebo vzteky. Rukama si zajíždím do vlasů, abych se ubránil nutkání popadnout ji a vyvléct ven, kde bychom si to vyříkali o samotě. Zhluboka se nadechnu.

„Beru tě na něco k jídlu. Ztrácíš se mi před očima. Najdi toho kluka, rozluč se.“ Zním stroze, protože bojuju, abych si uchoval tvář, jenže ona se ani nehne.

„Prosím, můžeme tu ještě zůstat?“

„Ne. Jdi. Hned. A rozluč se.“ Stále se mi daří nezvýšit hlas. Všímám si, jak v náznaku umíněnosti a neústupnosti stahuje ústa. Je pěkně naštvaná, ale mně je to navzdory tomu, čím jsem si prošel v uplynulých dnech, celkem ukradený. Odcházíme, i kdybych si ji měl hodit přes rameno a osobně vynést ven. Věnuje mi ještě jeden ostrý pohled a pak se otočí tak prudce, až se jí rozletí vlasy a švihnou mě přes rameno. Odhodlaně vyráží jeho směrem.

Snažím se v sobě vydolovat zbytky rovnováhy. Jak to dělá, že mi dokáže zahrát na všechny struny? Nejradši bych jí dal pořádný kázání, pořádný výprask… a pak pořádný sex. Tady. Teď. V tomhle pořadí.

Rozhlédnu se po místnosti. Ten kluk – teda Rodriguez – stojí v hloučku svých obdivovatelek. Jakmile spatří Anu, přestávají pro něj existovat. Zdraví se s ní, jako by byla středem celýho jeho podělanýho vesmíru. Pozorně poslouchá všechno, co má Ana na srdci, a pak si ji strhává do náruče a radostně se s ní zatočí.

Sundej ty hnáty z mý holky.

Ana mě nachází očima. A pak tomu bastardovi zaboří ruce do vlasů a s tváří přitisknutou k jeho mu něco šeptá do ucha. Dál spolu rozmlouvají. V těsné blízkosti. V objetí. A on se slastně vyhřívá na výsluní její krásy.

Než si uvědomím, co dělám, cílevědomě k nim rázuju s odhodláním bojového psa připraveného trhat. Naštěstí pro něj ji pouští přesně ve chvíli, kdy jsem mu na dosah.

„Tak už se nezlob, Ano. Á, pane Greyi, dobrý večer,“ utrousí mladej trochu zaskočeně a obezřetně.

„Pane Rodriguezi, velmi působivé. Je mi líto, že se nemůžeme zdržet, my dva už se musíme vrátit zpátky do Seattlu. Anastasie?“ Beru ji za ruku.

„Tak ahoj, José. A ještě jednou gratuluju.“ Odklání se ode mě a dává mu něžný polibek na rudnoucí tvář, což je zřejmě to poslední, co uvidím před infarktem. Stojí mě všechny síly, abych si ji přes to rameno přece jen nehodil. Táhnu ji za sebou ke dveřím a pak ven na ulici. Cítím, jak za mnou klopýtá ve snaze udržet krok, a je mi to jedno.

Právě teď… prostě chci jen…

Tamhle je ulička. Vleču ji tam, a než se vzpamatuju, prudce ji přirážím ke zdi. Chňapnu po jejím obličeji a svírám ho v dlaních. Vlastním tělem přimáčknu to její a cítím, jak se ve mně zlost a touha slévají v jeden výbušný koktejl. Zaútočím na její rty, až nám o sebe cvaknou zuby, ale vzápětí jsem jazykem v jejích ústech. Chutnají po levném vínu a lahodné, sladké Aně.

Bože, ta její pusa. Jak mi chyběla.

A najednou čelím její spalující vášni. Prsty mi zatíná do vlasů a silně za ně tahá. Vzdychá mi do pusy a pouští mě dál, s nespoutanou vášní mi polibek oplácí. Ochutnává. Bere. Dává.

Její touha je nečekaná. Chtíč mi stravuje celé tělo, jako oheň suchý troud. Jsem tak nadržený – chci ji. Teď. Tady. V téhle uličce. Co bylo původně myšleno jako majetnické gesto, se mění v něco jiného.

Ona to chce taky.

Taky jí to chybělo.

A to mě rozpálí ještě víc.

Odevzdaně zasténám.

Jednou rukou si ji přidržuju v týle a druhou jí sjíždím dolů po těle. Znovu ho poznávám: její prsa, pas, zadek, stehna. Zavzdychá, když prsty doputuju k lemu jejích šatů a začnu ho zvedat. Chci jí ty šaty vyhrnout a ošukat ji tady. Znovu si ji přivlastnit.

Ten pocit, když se jí dotýkám.

Jsem jako opilý a chci ji víc než kdy předtím.

Z dálky, skrz mlhu svého chtíče, slyším varovný hlas.

Ne! Ne! Greyi!

Takhle ne. Ovládej se.

Pouštím ji, ale tlačím ji k té zdi aspoň pohledem, ještě pořád rozzuřený.

„Jsi. Jenom. Moje!“ zavrčím a ustupuju, protože jsem konečně trochu přišel k sobě. „Pro lásku boží, Ano.“ V předklonu se rukama opírám o kolena, snažím se popadnout dech a zklidnit zdivočelé tělo. Toužím po ní tak, až to bolí.

Nikdy dřív mě žádná tak nebrala. Žádná.

Prokrista! Málem jsem ji opíchal v postranní uličce.

Tak tohle je žárlivost. Takhle se projevuje – žaludek jako beton, a ještě zauzlovaný, a sebekázeň v trapu. Nelíbí se mi to. Ani trochu.

„Omlouvám se,“ promluví chraptivě.

„To bych si vyprosil. Vím, o co ses tam snažila. Ty toho fotografa chceš, Anastasie? Očividně mu nejsi lhostejná.“

„Ne,“ ujišťuje mě tiše a zadýchaně. „Je to jenom kamarád.“ Aspoň se snaží znít zkroušeně, což mě trochu uklidňuje.

„Celý svůj dospělý život se snažím vyhnout jakýmkoliv extrémním emocím. A ty teď… ty ve mně vyvoláváš pocity, jaké jsem nikdy předtím nezažil. A to je hrozně…“ Docházejí mi slova. Nedokážu najít slova, která by vyjádřila, co cítím. Vyvedlo mě to z míry, jsem mimo. „Zneklidňující.“ Lepší slovo mě nenapadá. „Mám rád kontrolu, Ano, ale s tebou se prostě…,“ narovnávám se a zpříma se na ni zadívám, „… někam vypaří.“

Oči má rozšířené hříšnou výzvou a rozcuchané vlasy jí ve svůdných vlnách padají na prsa. Promnu si zátylek, vděčný za to, že jsem znovunabyl přinejmenším pocit sebekázně.

Vidíš, co se mnou děláš, Ano. Vidíš?

Prohrábnu si vlasy a několikrát se zhluboka nadechnu na uklidněnou, potom ji beru za ruku. „Pojď, musíme si promluvit.“ Než si to s tebou rozdám. „A ty se musíš najíst.“

Poblíž uličky, ve které stojíme, je restaurace. Já bych si ji pro usmiřování nevybral, pokud tedy k nějakému dojde, ale nic jiného mi nezbývá. Moc času už nemám, protože zanedlouho dorazí Taylor.

Otvírám Aně dveře. „Tohle bude muset stačit. Nemáme moc času.“ Zdá se, že restaurace slouží jako jídelna pro hosty galerie a možná i studenty. S ironií zaznamenávám, že je tu vymalováno stejnou barvou jako v mé herně, ale dlouho se tím postřehem nezaobírám.

Až příliš úslužný číšník nás vede ke stolu skýtajícímu aspoň nějaké soukromí a přitom zahrnuje Anastasii úsměvy. Čtu si menu napsané křídou na nástěnné tabuli a objednávám dřív, než se číšník vytratí, abych mu dal najevo, že spěcháme. „Takže si dáme biftek, středně propečený, omáčku Béarnaise, pokud ji máte, hranolky a k tomu něco zeleného – cokoliv, co kuchař má. A přineste mi vinný lístek.“

„Jistě, pane,“ přitaká a spěchá pryč.

Ana naštvaně semkne rty.

Co zas?

„Co když já steak nechci?“

„Nezačínej s tím, Anastasie.“

„Nejsem malý dítě, Christiane.“

„Tak se tak nechovej.“

„Chovám se jako dítě, protože nechci steak?“ nedokáže skrýt rozmrzelost.

Ne!

„Proto, že jsi mě schválně donutila žárlit. Je to dětinské. To nemáš žádnou úctu k citům svého kamaráda, že ho takhle taháš za nos?“

Pohledem si zkoumá ruce a do tváří se jí hrne krev.

Přesně tak. Měla by ses stydět. Jenom mu motáš hlavu. To vidím i já.

Nedělá to třeba i mně? Jenom si se mnou zahrává?

Možná si během našeho odloučení konečně uvědomila, že v našem vztahu vládne ona. Vládne nade mnou.

Vrací se obsluha s vinným lístkem a já mám díky tomu šanci dát se dohromady. Nabídka je průměrná – jedno pitelné víno ze všech. Mrknu po Anastasii, která se tváří uraženě. Ten výraz znám. Nejspíš si chtěla vybrat jídlo sama. Vím, že se ve víně moc nevyzná, a tak se nedokážu ubránit drobnému vtípku. „Chtěla bys vybrat víno?“ nabízím jí a uvědomuju si, že přitom působím sarkasticky.

„Vyber ho ty,“ odpovídá zatvrzele.

Jo. Moc si se mnou nezahrávej, holčičko.

„Dvě sklenky Barossa Valley Shiraz, prosím,“ sděluju číšníkovi, který nad námi přešlapuje.

„Ehm, toto víno prodáváme pouze po láhvích, pane.“

„Tak nám dejte láhev.“ Pitomče.

„Pane,“ vytrácí se.

„Jsi hrozně nabroušený,“ stěžuje si Anastasie, protože ho nepochybně lituje.

„To by mě zajímalo, proč asi.“ Snažím se udržet neutrální výraz, ovšem i vlastním uším teď zním dětinsky.

„Hlavní je, že jsi pro tu důvěrnou a upřímnou diskusi o budoucnosti zvolil ten správný tón, že?“ sjíždí mě s přesládlým úsměvem.

Máte pravdu, slečno Steeleová, na hrubý pytel hrubá záplata. Znovu mě dostala a já musím obdivovat její klid. Uvědomuju si, že hašteřením nic nevyřešíme.

A že se chovám jako blbec.

Nepodělej to, Greyi.

„Omlouvám se,“ řeknu, protože má pravdu.

„Omluva se přijímá. A já ti mohu s potěšením oznámit, že se ze mě od té doby, co jsme spolu jedli naposledy, nestal vegetarián.“

„Jenže to taky bylo naposledy, co jsi vůbec něco jedla, takže je to tvrzení sporné.“

„A je to tu zas. To slovo… sporné.“

„Sporné,“ vydechnu. Vskutku, to slovo. Pamatuju si, jak jsem ho použil posledně – v sobotu ráno, když jsme probírali naši dohodu. Toho dne, kdy se mi zhroutil svět.

Zatraceně. Nemysli na to. Vzchop se, Greyi. Tak už se vyjádři.

„Ano, když jsme spolu mluvili naposledy, opustilas mě. Jsem teď trochu nervózní. Řekl jsem ti, že tě chci zpátky, a tys řekla… Neřeklas nic.“ Skousne si ret, z tváří se jí vytrácí krev.

Bože, ne.

„Chyběl jsi mi… opravdu moc, Christiane,“ promluví potichu. „Těch posledních pět dnů bylo… složitých.“

Slovo složité je nevystihuje ani náhodou.

Polkne a váhavě se nadechne. To nezní moc dobře. Třeba ji moje chování během poslední hodiny definitivně odradilo. Nervy mám napjaté jako struny. Kam tím míří?

„Ale za tu dobu se nic nezměnilo. Nemůžu být tou, kterou chceš,“ přesvědčuje mě s bezútěšným výrazem.

Ne. Ne. Ne.

„Ale ty jsi tou, kterou chci.“ Jsi pro mě vším.

„Ne, Christiane, to teda nejsem.“

No tak, zlato, prosím, musíš mi věřit. „Chápu, že jsi zneklidněná tím, co se stalo posledně. Choval jsem se jako hlupák a ty – ty taky. Proč jsi nepoužila únikové slovo?“

Zatváří se zmateně, jako by ji to vlastně ani nenapadlo.

„Tak mi odpověz,“ naléhám.

Tahle otázka mě pronásleduje celou dobu. Proč jsi nepoužila únikové slovo, Ano?

Jako by se na té židli scvrkla. Vypadá sklíčeně. Poraženě.

„Já nevím,“ zašeptá.

Cože?

COŽE?

Jako bych oněměl. Prošel jsem si peklem jenom proto, že to blbý slovo neřekla. Dřív než se vzpamatuju, začne se koktavě omlouvat. Tiše, měkce, jako u zpovědi, jako by se styděla. „Bylo toho na mě moc. Snažila jsem se být taková, jakou jsi mě chtěl, snažila jsem se vydržet tu bolest a po nějakých slovech jsem ani nevzdechla.“ S upřímným pohledem rozpačitě pokrčí rameny. „Prostě jsem… zapomněla.“

„Tys zapomněla?!“ Jsem v šoku. Brodil jsem se těma sračkama jenom kvůli tomu, že zapomněla?

Nemůžu tomu uvěřit. Chytám se stolu, abych měl něco, co mě udrží při vědomí, než si ta informace sedne.

Přece jsem jí je připomínal, nebo ne? Kristepane. Nedokážu si vzpomenout. Vybavuju si e-mail, který poslala po prvním výprasku.

Tehdy mě taky nezastavila.

Jsem idiot.

Měl jsem jí ta slova připomenout.

Počkat. Ona je moc dobře zná. Pamatuju si, že jsem jí je připomínal, a ne jednou.

„Ještě nemáme podepsanou smlouvu, Anastasie. Ale projednali jsme meze. A rád bych znovu zdůraznil, že máme úniková slova, rozumíš?“

Několikrát zamrká, ale zůstává zticha.

„Jak zní?“ ptám se autoritativně.

Zaváhá.

Bože, takhle to nepůjde.

„Jak zní úniková slova, Anastasie?“

„Žlutá.“

„A?“

„Červená.“

„Tak si je pamatuj.“

Vytáhne obočí ve zjevném pokusu o výtku a já vím, že přišel čas srovnat ji do latě.

Tohle mi dělat nebudeš. Ne v herně.

„Tady si na mě pusu neotvírej, slečno Steeleová. Nebo tě srazím na kolena a vyšukám ti to z ní. Rozumíš?“

„Jak ti mám věřit? Jak ti vůbec můžu věřit?“ Jestli ke mně nedokáže být upřímná, jakou máme naději? Nemůže mi říkat jenom to, co si myslí, že chci slyšet. Co by to bylo za vztah? Můj optimismus se vytrácí. Tohle se stane, když si nabrnknu někoho, kdo není z našeho okruhu. Ona to nechápe.

Neměl jsem ji uhánět.

Přichází číšník s vínem a my dva sedíme a nedůvěřivě se pozorujeme.

Možná jsem jí to měl líp vysvětlit.

K čertu s tím, Greyi. Přestaň se v tom pitvat.

No. Na tom už teď nesejde. Jsem připravený zkusit vztah, který si představuje ona, tedy pokud mi to dovolí.

Ten kokot otvírá blbou láhev vína celou věčnost. Ježíši. Snaží se nás pobavit? Nebo chce udělat dojem jenom na Anu? Konečně vytáhne zátku a nalévá mi ochutnávku. Rychle upíjím. Potřebuje vydýchnout, ale jinak ujde.

„Vyhovuje.“ A teď už zmiz. Prosím. Číšník nám plní sklenky a odchází.

S Anou ze sebe nespouštíme oči. Oba se snažíme odhadnout, na co ten druhý myslí. Je první, kdo se odvrací. Pije víno a přivírá víčka, jako by hledala inspiraci. Když znovu otevře oči, spatřím její zoufalství. „Tak to je mi líto,“ zašeptá.

„Co ti je líto?“ A kurva. Už se mnou skončila? Nedá mi šanci?

„Že jsem nepoužila únikové slovo,“ vysvětluje.

Ach, díkybohu. Už jsem myslel, že je konec.

„Jo, mohli jsme si všechno to utrpení ušetřit,“ zamumlám s úmyslem skrýt zjevnou úlevu.

„Ty ale vypadáš v pohodě,“ soudí rozechvělým hlasem.

„Zdání může klamat. Vůbec nejsem v pohodě. Je mi, jako by slunce zapadlo a nevysvitlo celých pět dnů. Pro mě to byla permanentní noc.“

Sotva slyšitelně se zajíkne.

Co si myslela? Opustila mě, i když jsem skoro škemral, aby to nedělala. „Řeklas, že mě nikdy neopustíš, a sotva jde do tuhého, zabouchneš za sebou dveře.“

„Kdy jsem řekla, že tě nikdy neopustím?“

„Když jsi spala.“ Tehdy, než jsme šli plachtit. „Byla to ta nejvíc uklidňující věc, co jsem kdy slyšel, Anastasie. Ulevilo se mi.“

Ostře se nadechne. Natahuje se pro víno a v její krásné tváři se zračí neskrývaná a upřímná lítost. Přišla moje chvíle.

Tak se jí zeptej, Greyi.

Položím jí otázku, na kterou jsem se neodvažoval ani pomyslet, protože jsem se hrozil odpovědi, ať už bude jakákoliv. Jenže mi to nedá. Musím ji znát.

„Řeklas mi, že mě miluješ,“ šeptám a skoro se těmi slovy zalykám. Nemůže mě pořád milovat. Nebo jo? „Platí to ještě?“

„Ano, Christiane, platí,“ přisvědčuje, jako by byla pořád u zpovědi. Úleva, která mě zaplavuje, mě zaskočí nepřipraveného. Ale je to úleva říznutá strachem. Je to matoucí kombinace, protože je jasné, že by neměla milovat zrůdu.

„To je dobře,“ přiznávám nejistě. Teď už o tom nechci přemýšlet. Jako na zavolanou přichází číšník s našimi jídly.

„Jez,“ přikazuju jí. Ta holka se potřebuje najíst.

Se zjevnou nechutí zkoumá obsah svého talíře.

„Bůh mi odpusť, Anastasie, jestli nezačneš jíst, přehnu si tě přes koleno klidně tady v restauraci. A tentokrát to nebude mít co do činění s mým sexuálním uspokojením. Jez!“

„Dobrá, najím se. Klidně si tu svrbící dlaň schovej.“ Snaží se vtipkovat, jenže já se nesměju, když se mi div neztrácí před očima. Se vzdorovitým výrazem uchopí příbor a dává si jedno sousto. Zavírá oči a s evidentním uspokojením se olízne. Vidina jejího jazyka ve mně vyvolává odpovídající reakci, kterou ještě násobí přetrvávající vzrušení po našem polibku v uličce.

Zatraceně, už zase?! Snažím se to zastavit hned v počátku. Na to dojde později, pokud řekne ano. Bere si další sousto a pak ještě jedno a já vím, že teď už jíst nepřestane. Jsem vděčný za rozptýlení, které nám večeře poskytuje. Krájím si steak a taky ochutnávám. Není špatný.

Dál jíme, díváme se na sebe, ale nemluvíme.

Neposlala mě do háje. Což je dobrý. Zatímco studuju její rysy, zjišťuju, jak dobře se cítím v její přítomnosti. Sice jsem v zajetí mnoha protichůdných emocí… ale Ana je tady. Je tady se mnou a jí. Jenom doufám, že se nějak domluvíme. Její reakce na ten polibek byla… spontánní. Ona mě pořád chce. Vím, že jsem se na ni mohl vrhnout už tam, a taky vím, že by mě nezastavila.

Ana přerušuje mé zamyšlení. „Víš, kdo to zpívá?“ Restaurací se nese křehký lyrický hlas mladé zpěvačky. Neznám ji, ale shodujeme se, že je dobrá.

Poslouchám a její zpěv mi připomíná, že mám pro Anu iPad. Doufám, že ho ode mě přijme a že se jí bude líbit. K hudbě, kterou jsem do něj nahrál včera, jsem ještě ráno přidal pár dalších položek – fotografie kluzáku na mém stole, naši společnou fotografii z její promoce a taky několik aplikací. Je to moje omluva a dodává mi optimismus, protože jednoduchý vzkaz, který jsem k iPadu přidal, odpovídá mým pocitům. Doufám, že jí to nebude připadat moc laciné. Jenom jí to potřebuju nějak předat a nejsem si jistý, jestli se k tomu vůbec dostaneme. Potlačuju povzdech, protože si uvědomuju, jak zatěžko je jí přijímat moje dary.

„Copak?“ překvapuje mě. Poznala, že se mi něco honí hlavou, a já se nikoliv poprvé v duchu ptám, jestli mi náhodou nečte myšlenky.

Zavrtím hlavou. „Najez se.“

Jasně modré oči mě upřeně pozorují. „Už opravdu nemůžu. Snědla jsem toho dost, pane?“

To měl být záměrný pokus o provokaci? Zkoumám její výraz, ale zdá se být upřímný, navíc snědla víc než půlku toho, co bylo na talíři. Pokud za posledních pár dnů nesnědla dohromady nic, nejspíš jí to pro dnešní večer stačí.

„Vážně jsem sytá,“ přesvědčuje mě.

Jako na povel mi v kapse saka zavibruje mobil a ohlašuje zprávu. Bude od Taylora, nejspíš už je blízko galerie. Mrknu na hodinky.

„Budeme muset jít. Taylor tu bude každou chvíli a ty musíš ráno vstávat do práce.“ Předtím mě vlastně ani nenapadlo, že teď pracuje a potřebuje spánek. Možná budu muset přehodnotit své plány a tělesná očekávání. Pomyšlení na odklad mých tužeb mě netěší.

Ana mi připomíná, že není jediná, kdo ráno vstává do práce.

„Mně stačí mnohem míň spánku než tobě, Anastasie. Aspoň že jsi něco snědla.“

„My se nevracíme vrtulníkem?“

„Ne, předpokládal jsem, že budu pít, takže nás vyzvedává Taylor. A kromě toho, takhle tě budu mít v autě na pár hodin jenom pro sebe. Co jiného budeme mít na práci než mluvení?“ Takže ti budu moct přednést můj návrh.

Nervózně si poposedám. Bod tři nešel tak hladce, jak jsem předpokládal.

Nejdřív mě přinutila žárlit.

Pak mi vytekly nervy.

Jasně. Jako obvykle mě vyvedla z míry. Ale ještě to můžu zvrátit a uzavřít dohodu v autě.

Nevzdávej to, Greyi.

Přivolávám číšníka a žádám ho o účet, pak volám Taylorovi. Zvedá to na druhé zazvonění.

„Pane Greyi.“

„Jsme v Le Picotin, jihozápadní Třetí Avenue,“ informuju ho a zavěšuju.

„Mluvíš s Taylorem hrozně stroze. Vlastně s většinou lidí.“

„Já jen mluvím k věci, Anastasie.“

„Dnes večer ses ale k věci nedostal. Mezi námi se nic nezměnilo, Christiane.“

Zásah, slečno Steeleová.

Řekni jí to. Řekni jí to teď, Greyi.

„Mám pro tebe jistý návrh.“

„Tohle celé přece jistým návrhem začalo.“

„Myslím jiný návrh,“ objasňuju.

Tváří se trochu skepticky, tuším, ale možná je i zvědavá. Vrací se číšník a já mu podávám kartu, jinak však věnuju pozornost Aně. Každopádně jsem ji zaujal.

A to je dobře.

Zvyšuje se mi tep. Doufám, že do toho půjde… Jestli ne, jsem vyřízený. Číšník mi podává účtenku k podpisu. Nechávám mu přemrštěné spropitné a rozmáchle se podepisuju. Obsluha je nadmíru potěšena. Ale štve mě furt stejně.

Znovu mi pípne telefon a já si čtu zprávu. Taylor je tady. Číšník mi vrací kreditku a mizí.

„Pojď. Taylor už čeká venku.“

Oba se zvedáme a já ji beru za ruku. „Nechci tě ztratit, Anastasie,“ pronesu. Zvednu si její ruku ke rtům a zlehka ji políbím na kloubky prstů. Prohlubuje se jí dech.

Bože, ten zvuk.

Letmo jí pohlédnu do obličeje. Rty má rozevřené, tváře růžové a oči široce otevřené. Její výraz ve mně vyvolává naději a taky touhu. To druhé v sobě potlačuju a odvádím Anu před restauraci, kde už čeká Taylor s Audi Q7 přistaveným u chodníku. Dochází mi, že by Aně nemuselo být do řeči, když bude Taylor vpředu.

Něco mě napadá. Otvírám zadní dveře, usazuju Anu a pak přecházím na druhou stranu auta. Taylor vystupuje, aby mi otevřel.

„Dobrý večer, Taylore. Máte s sebou iPod se sluchátky?“

„Jistě, pane, bez nich zásadně nevycházím.“

„Skvělé. Použijte je na zpáteční cestě.“

„Samozřejmě, pane.“

„Co budete poslouchat?“

„Pucciniho, pane.“

„Toscu?“

„Bohému.“

„Dobrá volba,“ usměju se. Jako vždy mě překvapuje. Odjakživa jsem ho tipoval na country nebo rock. S hlubokým nádechem nastupuju do auta. Chystám se sjednat životní dohodu.

Chci ji zpátky.

Taylor stiskne tlačítko play na ovladači zvukové aparatury a zadním prostorem vozu se tiše rozezní vášnivé tóny Rachmaninova. Potom po mně střelí pohledem do zpětného zrcátka a zařazuje se do řídkého večerního provozu.

Anastasia už se na mě dívá, když se k ní otočím. „Jak už jsem řekl, mám pro tebe návrh, Anastasie.“

Nervózně se ohlédne po Taylorovi, přesně jak jsem předpokládal.

„Taylor tě neslyší.“

„Jak to?“ diví se.

„Taylore,“ zavolám. Nereaguje. Zavolám na něj znovu a pak se předkláním, abych mu poklepal na rameno. Teprve potom si z ucha vytáhne špunt sluchátka.

„Ano, pane?“

„Děkuju, Taylore. V pořádku – poslouchejte dál.“

„Jistě, pane.“

„Už jsi spokojená? Poslouchá iPod. Má tam Pucciniho. Zapomeň, že je tady. Tak jako já.“

„Tys ho o to požádal schválně?“

„Přesně tak.“

Překvapeně zamrká. „Tak jo, ten tvůj návrh,“ připomíná mi váhavě a lehce znepokojeně.

Však já jsem taky nervózní, bejby. Jde se na to. A neposer to, Greyi.

Jak začít?

Vtáhnu pořádný doušek vzduchu do plic. „Nejdřív se tě na něco zeptám. Chceš opravdový vanilkový vztah – úplně bez zvrhlého šukání?“

„Zvrhlé šukání?“ vypískne nevěřícně.

„Zvrhlé šukání.“

„Nemůžu uvěřit, žes to tady vyslovil.“ Znovu úzkostně střelí pohledem po Taylorovi.

„No tak jsem to vyslovil. Odpověz mi.“

„Líbí se mi s tebou zvrhle šukat,“ připouští potichu.

A mně taky, to mi věř.

Ulevilo se mi. První krok… fajn. Hlavně klid, Greyi.

„To jsem si myslel. A co se ti teda nelíbí?“

Chvíli je zticha a já vím, že upřeně sleduje můj obličej ve hře světla a stínů pouličních lamp, které v rychlosti míjíme. „Ta neustálá hrozba krutosti a neobvyklého trestání,“ formuluje myšlenku.

„Co přesně tím myslíš?“

„No, máš všechny ty…“ Opět se ohlédne po Taylorovi a tlumí hlas. „… věci v herně, ty rákosky a biče. Děsí mě k smrti. Nechci, abys je na mě používal.“

To už mi taky došlo.

„Fajn, takže žádné rákosky ani biče. Ani pásky, když už jsme u toho,“ dodávám a nedokážu přitom zamaskovat ironii v hlase.

„Ty se tu pokoušíš stanovit nové krajní meze?“ nemůže uvěřit.

„Ne tak docela. Spíš se ti snažím porozumět, ujasnit si, co se ti líbí a co ne.“

„Víš, Christiane, nejnepochopitelnější pro mě je, že ti dělá radost, když mi můžeš působit bolest. A pomyšlení, že to děláš jenom proto, že jsem překročila nějakou nahodilou hranici.“

K čertu. Zná mě. Viděla moje démony. Tohle s ní řešit nebudu, nebo to všechno podělám. Na její první poznámku nereaguju a radši se koncentruju na druhou. „Ale to není nahodilá hranice; ta pravidla jsou daná.“

„Ale já nechci žádná pravidla.“

„Vůbec žádná?“

Sakra – mohla by se mě dotýkat. Jak se tomu ubráním? A co když udělá nějakou pitomost, která ji ohrozí?

„Žádná pravidla,“ trvá na svém a vrtí hlavou, aby to zdůraznila.

Fajn, a teď otázka za milion dolarů.

„A nebude vadit, když ti naplácám?“

„Naplácáš čím?“

„Tímhle.“ Zvedám ruku.

Neklidně se zavrtí a mě v břiše zašimrá nenápadný a sladký pocit blaženosti. Ach, bože, jak já miluju, když se vrtíš.

„Ne, ne tak docela. Hlavně s těmi stříbrnými kuličkami…“

Pocit blaženosti se přesouvá níž. Zatracená práce. Dávám si nohu přes nohu. „Byla to sranda, co?“

„Víc než jen sranda,“ poznamená.

„Takže dokážeš akceptovat přinejmenším nějakou bolest.“ Nedaří se mi zamaskovat naději v hlase.

„Jo, aspoň myslím,“ krčí rameny.

Tak jo… Na tom bychom snad mohli stavět.

Dýchej zhluboka, Greyi, a nastiň jí podmínky.

„Anastasie, chci začít znovu. Chci zkusit tu vanilkovou věc a potom se možná – až mi budeš víc věřit a až budu věřit já tobě, že jsi ke mně upřímná a komunikuješ se mnou – můžeme pohnout dál a třeba i začít dělat nějaké věci, které dělám rád já.“

A je to.

Tep stoupá. Krev si divoce razí cestu žilami a přitom naráží do ušních bubínků, zatímco já čekám na její reakci. Můj osud visí na vlásku. A ona na to… nic! Právě míjíme jednu z pouličních lamp a já jasně vidím, jak na mě zírá. Pozoruje mě. Oči v tom krásném a teď útlejším a smutnějším obličeji jsou neskutečně velké.

Ach, Ano.

„Ale co tresty?“ promluví konečně.

Zavírám oči. Neřekla ne. „Žádné tresty. Nic takového.“

„A pravidla?“

„Žádná pravidla.“

„Vůbec žádná? Ale vždyť máš ty své potřeby…,“ řekne do ztracena.

„Tebe potřebuju víc, Anastasie. Za těch posledních pár dnů jsem si prošel očistcem. Všechno mi říká, abych tě nechal jít, že si tě nezasloužím. Všechny ty fotky, co udělal ten kluk… Vidím na nich, jak tě vnímá on. Jsi na nich tak bezstarostná a krásná – ne, že bys teď nebyla krásná, ale když se na tebe podívám, vidím tu bolest. Šílím, když si uvědomím, že jsem to já, kdo ti ji způsobil.“

Deptá mě to, Ano.

„Jenže jsem taky sobecký. Chtěl jsem tě od chvíle, cos mi vpadla do kanceláře. Jsi tak… nádherná, upřímná, vřelá, silná, duchaplná, kouzelně nevinná; ten výčet je nekonečný. Strašně tě obdivuju. A chci tě. A při pomyšlení, že tě má někdo jiný, mám pocit, jako by někdo otočil kudlou v mý černý duši.“

Jdi se vycpat, Greyi! Takovej doják.

Chovám se jako posedlý. S takovou ji leda odradím.

„Christiane, proč si proboha myslíš, že máš černou duši?“ vyjekne a totálně mě tím zaskočí. „Něco takového bych nikdy neřekla. Možná smutnou. Ale jsi dobrý člověk. Vím to… Jsi velkorysý, laskavý, nikdy mi nelžeš. Já – Snažila jsem se málo. To, co se stalo minulou sobotu, mě strašně šokovalo. Bylo to jako procitnutí. Zjistila jsem, jak moc mírný jsi ke mně do té doby byl, a taky že nemůžu být tím, koho potřebuješ. A potom, když jsem odešla, mi to všechno došlo… Fyzická bolest, kterou jsi mi způsobil, nebyla ničím v porovnání s bolestí z té ztráty. Strašně moc tě chci potěšit, ale je to hrozně těžké.“

„Ale ty mi dopřáváš potěšení neustále.“ Kdy už to konečně pochopí? „Jak často ti to musím opakovat?“

„Nikdy nevím, co si myslíš.“

Že ne? Bejby, ty si ve mně čteš jako v jedné z tvých knih, až na to, že já nejsem hrdina. Nikdy nebudu hrdina.

„Někdy jsi tak uzavřený… jako by ses schovával před celým světem,“ pokračuje. „Děsíš mě tím. To proto s tebou moc nemluvím. Nedokážu odhadnout, kdy se ti změní nálada. Otočí se o sto osmdesát stupňů během nanosekundy. Je to hrozně matoucí. A nedovolíš mi, abych se tě dotýkala, a přitom to chci, tak moc… Ukázala bych ti, jak moc tě miluju.“

Hrudník mi svírá strach a srdce mi buší jako kladivo. Řekla to znovu; ta mocná slova, která nedokážu snést. A dotýkání. Ne. Ne. NE. Nesmí se mě dotýkat. Jenže dřív než stihnu zareagovat, dřív než mě pohltí temnota, rozepíná si pás a naprosto zaskočenému se mi škrábe na klín. Bere mi hlavu do dlaní a zpříma se mi zadívá do očí. Přestávám dýchat.

„Já tě miluju, Christiane Greyi,“ vyhrkne. „Jestli jsi odhodlaný pro mě tohle všechno udělat… pak já jsem ta, kdo si tě nezaslouží. A je mi strašně líto, že nemůžu udělat to samé já pro tebe. Možná časem… nevím… každopádně ano, ten tvůj návrh přijímám. Kde to mám podepsat?“ Ovíjí mi paže kolem krku a objímá mě, hřejivou tváří se opírá o mou.

Opatrně vstřebávám, co mi řekla.

Úzkost se mění v radost. Rodí se v srdci, šíří se od hlavy k patě a cestou vyvolává pocit tepla. Ona to zkusí. Dostanu ji zpátky. Nezasloužím si to, ale dostanu ji zpátky. Taky ji objímám a pevně ji k sobě tisknu, nos zabořený ve voňavých vlasech. A úleva společně s pestrou škálou emocí zaplňují propast, která ve mně zeje od chvíle, kdy mě opustila.

„Ach, Ano,“ šeptám a pevně ji držím, příliš omámený a příliš… zahlcený, abych řekl něco jiného. S hlavou opřenou o mé rameno se mi uvelebuje v náručí a oba společně posloucháme Rachmaninova. Znovu si opakuju její slova.

Ona mě miluje.

Testuju tu myšlenku v hlavě a v tom, co zbylo z mého srdce, a polykám strach, který se mi usazuje v krku, když ve mně ta tři slova rezonují.

To zvládnu.

To přežiju.

Musím. Musím chránit ji i její zranitelné srdce.

Zhluboka se nadechnu.

To zvládnu.

Kromě doteků. Ty nedám. Potřebuju, aby to chápala – musím krotit její očekávání. Jemně ji pohladím po zádech. „Dotýkání je mou krajní mezí, Anastasie.“

„Já vím. Přála bych si vědět proč.“ Její dech mě šimrá na krku.

Mám jí o tom říct? Proč by ji takový sračky zajímaly? Moje sračky. Možná bych mohl naznačit, poskytnout vodítko.

„Měl jsem děsivé dětství. Myslím, že jeden z těch, co tu závislou děvku pásli…“

„Tady seš, ty malej sráči.“

Ne. Ne. Ne. Nechci pálit.

„Mami! Mami!“

„Ta tě neuslyší, parchante zasranej.“ Chytá mě za vlasy a táhne mě za ně zpod kuchyňského stolu.

„Au. Au. Au.“

Kouří. A páchne. Cigaretami. Je to hnusný smrad. Jakoby starý a ošklivý. Je špinavý. Jako odpadky. Jako stoka. Pije hnědou kořalku. Z láhve.

„A i kdyby tě slyšela, vysere se na tebe,“ křičí. Vždycky křičí.

Jeho ruka mě udeří přes tvář. A znovu. A znovu. Ne. Ne.

Peru se s ním. Ale on se směje. A šlukuje cigaretu. Její konec zasvítí červeně a oranžově.

„Pálí,“ vyhrožuje.

Ne. Ne.

Bolest. Bolest. Bolest. Čoud.

Pálí. Pálí. Pálí.

Bolest. Ne. Ne. Ne.

Kvílím.

Kvílím.

„Mami! Mami!“

Směje se a směje. Chybí mu dva zuby.

Zachvěju se nad vzpomínkami a nočními můrami, které se vznášejí vzduchem jako kouř z jeho odhozené cigarety, zamlžují mi mozek a táhnou mě zpátky do časů strachu a bezmoci.

Říkám Aně, že si to všechno pamatuju, a ona mě tiskne pevněji. Její tvář na mém krku. Její hebká, horká kůže na mé. Vrací mě zpátky do přítomnosti.

„Byla k tobě hrubá? Tvá matka?“ ptá se chraptivě.

„Pokud si vzpomínám, tak ne. Spíš mě zanedbávala. Nebránila mě před tím pasákem.“

Ona byla feťácká slaboška a on choromyslný kretén.

„Myslím, že jsem se staral já o ni. A když se konečně zabila, trvalo čtyři dny, než to někdo zjistil a než nás našli… Všechno si to pamatuju.“ Zavírám oči a vybavuju si útržkovité, mlhavé obrazy své matky ležící na podlaze. Vidím sebe, jak ji přikrývám malou dekou a choulím se vedle ní.

Ana zalapá po dechu. „Život s tebou fakt pěkně vyjebal.“

„Jak jsem říkal – padesát odstínů šedi.“

Políbí mě na krk, měkce, něžně mi přitiskne rty na kůži. A já vím, že to nedělá z lítosti. Přináší útěchu, možná i porozumění. Moje něžná, milosrdná Ana.

Přivinu si ji blíž a líbám ji do vlasů a ona se mi uvelebuje na klíně.

No tak, už je to dávno.

Dohání mě únava. Několik bezesných nocí protkaných nočními můrami si vybírá svou daň. Jsem vyčerpaný. Chci přestat myslet. Ona je můj lapač snů. Nikdy jsem neměl noční můry, když spala vedle mě. Opírám se dozadu a zavírám oči, neříkám nic, protože už nemám, co bych řekl. Poslouchám hudbu, a když dohraje, tak jejímu tichému, pravidelnému dechu. Usnula. Je utahaná. Stejně jako já. Uvědomuju si, že s ní nemůžu strávit noc. Kdybych to udělal, zase se nevyspí. Držím ji a vychutnávám si váhu jejího těla na mém, šťastný, že na mně klidně spí. Neubráním se samolibému úsměvu. Mise splněna. Získal jsem ji zpátky. Teď si ji ještě musím udržet, což bude dost velká výzva.

Můj první vanilkový vztah – kdo by to byl řekl? Za zavřenými víčky si představuju Elenin výraz, až jí o tom povím. Určitě mi k tomu řekne své, tak jako vždy…

Podle toho, jak stojíš, je jasné, že máš něco na srdci.

Troufnu si na Elenu letmo pohlédnout. Její rudé rty se vlní v úsměvu, paže má založené, důtky v ruce.

Ano, paní.

Smíš promluvit.

Dostal jsem se na Harvard.

Zablýskne se jí v očích.

Paní, dodávám rychle s pohledem upřeným na palce u nohou.

Aha. Obchází mě. Stojím nahý v jejím suterénu. Chladný jarní vzduch mě šimrá na kůži, ale skutečné mrazení mi způsobuje očekávání toho, co přijde. Očekávání a vůně jejího drahého parfému. Moje tělo začíná reagovat.

Zasměje se. Kázeň! Štěkne na mě a vzápětí se mi důtky zakusují do stehen. A tak se snažím, co to dá, abych dostal své tělo pod kontrolu.

Třeba bys měl být odměněn za slušné chování , zavrní. Znovu mě švihne, tentokrát přes hrudník, ale jenom mírně, skoro hravě. Je to celkem úspěch dostat se na Harvard, ty můj mazlíku. Důtky zasviští vzduchem a dopadají mi na hýždě. V důsledku toho se mi podlomí kolena.

Nevrť se, varuje mě. Narovnávám se a čekám na další spršku ran. Takže mě opustíš, zašeptá a důtky mi dopadají na záda.

Prudce otvírám oči a vytřeštěně je zvedám.

To ne! Nikdy!

Koukej dolů, nařizuje mi.

V sevření paniky skláním pohled k zemi.

Opustíš mě a najdeš si nějakou mladou vysokoškolačku.

Ne. Ne.

Chytá mě za obličej, až se mi nehty zaryjí do kůže.

Ale ano. Ledově modré oči se zařezávají do mých, rudé rty se křiví v úšklebku.

Nikdy, paní.

Zachechtá se, odstrčí mě od sebe a zvedá ruku.

Ale rána nikdy nedopadne.

Když otevřu oči, spatřím před sebou Anu. Vztáhne ruku, aby mě pohladila po tváři, a usměje se. Miluju tě, řekne.

Probouzím se chvilkově dezorientovaný, srdce mi buší jako kovadlina a já nevím, jestli to způsobil strach, nebo vzrušení. Sedím na zadním sedadle Audi Q7 a Ana spí schoulená na mém klíně.

Ana.

Znovu je moje. Na okamžik pociťuju závrať. Na tváři se mi usazuje přihlouplý úsměv; zakroutím hlavou. Už jsem se tak někdy cítil? Pomyšlení na budoucnost mě rozechvívá. Jsem rozechvělý z toho, kam se bude náš vztah ubírat. Co nového spolu zkusíme. Je tolik možností.

Políbím ji do vlasů a opírám si bradu o její temeno. Pohledem z okýnka zjišťuju, že už jsme v Seattlu. Taylor mě vyhledá očima ve zpětném zrcátku.

„Jedeme do Escaly, pane?“

„Ne, ke slečně Steeleové.“

Malinko přimhouří oči. „Budeme tam za pět minut,“ informuje mě.

Pane jo. Jsme skoro doma.

„Děkuju, Taylore.“ Spal jsem na zadním sedadle auta déle, než bych do sebe řekl. Zajímalo by mě, kolik je hodin, ale nechci pohnout rukou, kterou ji držím. Podívám se dolů na svou spící krásku. Rty má lehce rozevřené, vějíře tmavých řas vrhají stíny na její tváře. Vzpomínám na to, jak jsem ji tenkrát poprvé v hotelu Heathman sledoval, jak spí. Vypadala tak klidně; stejně jako teď. Nerad ji ruším.

„Probuď se, kotě,“ líbám ji do vlasů. Víčka se zachvějí a ona otvírá oči. „Ahoj,“ zdravím ji tiše.

„Promiň,“ zamumlá a narovnává se.

„Rád tě pozoruju, když spíš.“ Nemá se za co omlouvat.

„Říkala jsem něco?“ zatváří se ustaraně.

„Ne,“ ujišťuju ji. „Už jsme skoro u tebe.“

„My nejedeme k tobě?“ diví se.

„Ne.“

Napřimuje se úplně a zavrtává do mě zkoumavý pohled. „Proč ne?“

„Protože jdeš zítra do práce.“

„Aha.“ Její dotčený výraz mi prozrazuje vše, co potřebuju vědět o jejím zklamání. Málem vyprsknu smíchy.

„Proč, měla jsi snad něco na mysli?“ dobírám si ji.

Schválně se na mně zavrtí.

Ouha.

Přidržuju ji rukama.

„No, možná,“ řekne. Kouká všude možně, jenom ne na mě, a tváří se trochu ostýchavě. Teď už se úsměvu neubráním. Na jednu stranu je tak vyzývavá, a na druhou tak ostýchavá. Zatímco se na ni dívám, dochází mi, že ji musím přimět k otevřenějšímu přístupu k sexu. Pokud k sobě máme být upřímní, je důležité, aby mi dokázala říct, co cítí. Co potřebuje. Chci, aby mi dokázala bez obav vyjádřit své touhy. A to všechny.

„Anastasie, nehodlám se tě znovu dotknout – ne, dokud mě o to nebudeš sama prosit.“

„Cože?!“ vyhrkne lehce znepokojeně.

„Aspoň tě to donutí se mnou začít komunikovat. Příště, až se budeme milovat, budeš mi muset přesně popsat, co chceš, a pěkně do detailů.“

Aspoň máte o čem přemýšlet, slečno Steeleová.

Taylor zastavuje u chodníku před jejím domem a já si ji zvedám z klína. Vystupuju a přecházím k jejím dveřím, abych jí otevřel. Působí roztomile ospale, když se škrábe z auta.

„Něco pro tebe mám.“

A je to tady. Přijme můj dárek? Tohle je konečná meta mé cesty k jejímu znovuzískání. Otvírám kufr a vyndávám z něj dárkovou krabici, která obsahuje její MacBook, telefon a iPad. Nedůvěřivě těká pohledem mezi mnou a dárkem. „Otevři to, až budeš vevnitř.“

„Ty nepůjdeš dál?“

„Ne, Anastasie.“ I když bych moc rád. Ale oba se potřebujeme vyspat.

„A kdy tě teda uvidím?“

„Zítra.“

„Zítra mě chce vzít šéf na drink.“

O co tomu zmrdovi jde? Budu muset popohnat Welche kvůli zprávě o Hydeovi. Něco s ním není v pořádku, a to něco se neodráží v jeho pracovních záznamech. Nevěřím mu ani nos mezi očima. „Opravdu?“ Snažím se znít nenuceně.

„Chce oslavit můj první týden,“ dodává honem.

„Kam půjdete?“

„To nevím.“

„Mohl bych tě tam vyzvednout.“

„Fajn… pošlu ti mail nebo esemesku.“

„Dobře.“

Společně kráčíme ke vchodovým dveřím a já s pobavením sleduju, jak se hrabe v kabelce a hledá klíče. Odemyká a otáčí se, aby se rozloučila – a já už jí nedokážu odolat. Skláním se a podpírám jí bradu prsty. Chtěl bych ji líbat vášnivě, ale držím se zpátky a posévám její obličej lehkými polibky od spánku až ke rtům. Vzdychne a zvuk jejího hlasu mi stéká až k rozkroku.

„Tak zítra,“ řeknu a přitom se mi nedaří potlačit touhu v hlase.

„Dobrou noc, Christiane,“ zašeptá a já slyším, že je na tom stejně jako já.

Ach, bože. Až zítra. Teď ne.

„Tak šup dovnitř,“ nařizuju jí a je to jedna z nejtěžších věcí, které jsem kdy udělal. Nechávám jít někoho, kdo ví, že mi patří. Mé tělo bohužel ignoruje šlechetné gesto a tuhne očekáváním. Potřesu hlavou, jako vždy překvapený, jakou touhu ve mně vyvolává.

„Pozdějc, bejby,“ loučím se a mířím k autu pevně odhodlaný neohlédnout se. Až když sedím, troufnu si na letmý pohled. Pořád stojí na prahu domu a sleduje mě.

Dobře.

Jdi spát, Ano, nabádám ji v duchu. Jako by mě slyšela, zavírá dveře a Taylor startuje auto, aby nás dopravil do Escaly.

Uvelebuju se na sedadle.

Co všechno se nestalo za jediný den.

Zakřením se. Je moje, znovu.

Představuju si, jak doma otvírá dárek. Naštve ji, nebo potěší?

Určitě ji naštve.

Na dary si zatím moc nepotrpěla.

Sakra. Nepřehnal jsem to?

Taylor zajíždí do garáže Escaly a parkuje na volném místě vedle Aniny A3. „Taylore, odvezl byste zítra audi k domu slečny Steeleové?“ Doufám, že přijme i auto.

„Jistě, pane Greyi.“

Od: Anastasia Steeleová

Předmět: iPad

Datum: 9. 6. 2011, 23:56

Komu: Christian Grey

Už zase kvůli Tobě brečím.

Miluju ten iPad.

Miluju ty písničky.

Miluju Tebe.