Otomar Dvořák
Josef Pepson Snětivý

UTAJENÉ HRADY
A ZÁMKY IV.

Prahou počtvrté po stopách
panských sídel

Elektronická kniha

Autoři vděčně děkují těmto osobám za ochotu a cenné informace:

Věra Bechyňová a Oldřich Šlemr, R2G

Irena Benková, ředitelka Ústavu archeologické památkové péče středních Čech

Jeho Eminence Dominik kardinál Duka OP, emeritní arcibiskup pražský

Andrea Holasová, Národní památkový ústav

Jaroslav Hykl a Natálie Horváth, Villa Richter

Eliška Janečková, Praha-Hradčany

Matěj Kadlec, kronikář městské části Praha-Libuš

P. Vladimír Kelnar, vedoucí Diecézního konzervátorského centra,
Arcibiskupství pražské

Jaroslav Melichar, místostarosta městské části Praha-Libuš

Jaroslav Němec, ředitel, Arcidiecézní charita Praha

Jiří Růžička, Senát Parlamentu České republiky

P. Vojtěch Smolka, římskokatolická farnost u kostela sv. Jakuba Staršího
Praha-Kunratice

Petr Starec, Ústav pro archeologii Filozofické fakulty Univerzity Karlovy

Michal Šafranko, sekretariát emeritního arcibiskupa pražského Dominika
kardinála Duky

Pavel Šimek, zástupce ředitele, Arcidiecézní charita Praha

Veronika Trávníčková, asistentka senátora Jiřího Růžičky

Dagmar Volencová, Městská knihovna v Praze, pobočka Hradčany,
vedoucí pobočky

Za laskavé poskytnutí fotografií pak děkují Pavlu Vítkovi a Ville Richter.

Fotografie na přední straně obálky: zámeček Kajetánka

Fotografie na zadní straně obálky, horní řada zleva doprava: Kunratický zámek, Slavatovský palác pod Hradem; dolní řada zleva doprava: zámeček Miramare, Nový Dvůr

Fotografie na str. 2: štuková výzdoba Kunratického zámku

Copyright © Otomar Dvořák, www.otomar-knihy.webnode.cz, 2025

Copyright © Josef Pepson Snětivý, www.pepson.cz, 2025

Editor © Josef Pepson Snětivý, 2025

Photographs © Josef Pepson Snětivý; Pavel Vítek; Villa Richter, 2025

Cover & Layout © Nakladatelství ČAS, Alena Šulcová, 2025

© Nakladatelství ČAS, www.nakladatelstvicas.cz, 2025

ISBN 978-80-7475-509-5

Milé čtenářky, vážení čtenáři,

možná si vzpomínáte, že když jsme se na jaře 2017 rozhodli napsat knihu Utajené hrady a zámky aneb Prahou po stopách panských sídel, přepadaly nás pochybnosti, zda ji vůbec dokážeme důstojně naplnit (přičemž bylo od počátku jasné, že necháme stranou „celoknižní“ areály Pražského hradu a Vyšehradu). Naštěstí nás Praha ani její nezměrné bohatství a klenoty nezklamaly. A jak je Vám známo, v krátké době po sobě vyšly hned tři díly. Ty si získaly širokou oblibu, což potvrzují i opakovaná vydání I. a II. dílu, přičemž u III. pro změnu uvažujeme o dotisku.

Po roce 2019 se náš tvůrčí tandem zaměřil na celostátní témata. Dosvědčují to tituly Krajinou prvních Přemyslovců, Krajinou Karla IV. a Krajinou Albrechta z Valdštejna, jakož i Příběh svatého Václava. „Na pozadí“ však stále působila touha věnovat se pražské historii a půvabům. Matka měst je pro nás – a věříme, že i pro mnohé z Vás – osudová. A pokud se přiblížíte k její kráse, viditelné i ztracené, chytí Vás… a už nepustí!

Pochybnosti, které jsem nastínil v úvodu, byly po vydání tří dílů logicky ještě silnější. Pokud však zapátráte v knihovnách a archivech a chodíte Prahou s očima a srdcem otevřeným, budou se Vám neustále ukazovat další a další místa a objekty, které si zaslouží být popsány. Výsledkem usilovné práce byl rozsáhlý seznam toho, na co se v předchozích svazcích nedostalo.

Stylově – na průzkumných cestách – podepsal smlouvu na tuto knihu nejprve Otomar…

…a hned po něm Pepson…

Vybrali jsme z něj to nejzajímavější – a jedním z klíčů byla i snaha, abychom se spolu podívali jak do nejrůznějších historických období, tak do rozmanitých koutů Prahy.

Vlastně poprvé jsme se v této knižní řadě podívali na Hradčany a Pohořelec. Představujeme Vám, s nadsázkou řečeno, „zmenšený Pražský hrad“, pak téměř ztracený letohrádek, kde pracoval a zemřel Tycho Brahe, následně Richterovu vilu coby klasicistní perlu se Svatováclavskou vinicí, a přes bývalý klášter kajetánů pod Hradem se dostáváme na Kajetánku…

… a také k návratům, což je jedním z nosných prvků tohoto IV. dílu. Přirozeně se snažíme seznamovat Vás s novými objekty, ale pokud se objeví další informace nebo probíhá nějaký vývoj u těch již popsaných, je namístě se vrátit. V tomto svazku tudíž přidáváme novinky a fotografie třeba právě o Kajetánce, kde se stále něco děje (a tamější skvost se snad konečně dočkal záchrany).

…aby se vzápětí pustili do objevování staré Prahy, což je vzrušující dobrodružství! (Wácslaw Wladiwoj rytíř Tomek: mapa k roku 1200 a 1348)

Další opakovaná návštěva se týká Malešic. Ty představují čtvrť zdánlivě nenápadnou, ale s dochovaným půvabem prošlých časů, přičemž vyvracíme úporně tradovaný omyl ohledně zámečku.

Vracíme se i do Kunratic, na zámek těžce zkoušený, ale uvnitř oplývající nádhernou výzdobou a snad už také s vyhlídkou na obnovu.

A sousední Libuš je lokalitou, kde na nás na malé ploše vykukuje snad nejvíc otazníků v celé Praze; díky trvalému zájmu se nám daří leccos zodpovědět.

Těžiště textu je však samozřejmě v panských sídlech, na která se dosud nedostalo. O hradčanských jsem se zmínil o několik odstavců výše. Opět se ocitáme v blízkosti Pražského hradu a pak na rozhraní Pohořelce a Nového Světa, abychom pátrali po dalších slavatovských letohrádcích (smíchovský jsme Vám představili ve II. díle). Na trojici doplní cestu po barokních lusthauzech ten, který patřil géniovi barokního sochařství Matyáši Bernardu Braunovi.

Dále se můžete těšit na románskou perlu, málem navždy skrytou pod klasicistním nátěrem. To jest na palác (ne-li přímo hrad) pánů z Kunštátu a Poděbrad. Hledat souvislosti se odsud vypravíme na Střelecký ostrov a k malostranským johanitům.

Ze zmiňované Libuše je to jen kousek na Lhotku, kde na nás čeká jeden dvůr zaniklý a jeden dochovaný. Druhým jmenovaným máme na mysli Nový Dvůr. Tato krásná a v dané lokalitě ojedinělá budova je v širším povědomí pouze kvůli jisté nepěkné záležitosti. Pokusili jsme se o nápravu…

…a poté sestoupili ještě níž, s krátkou zastávkou v Zátiší, až na vltavský břeh v Hodkovičkách, ke kapli svatého Bartoloměje. Čelem k řece nás obtěžuje dopravní ruch, ale jakmile se otočíme zády, můžeme si představovat rybník s tvrzí na ostrově.

Před koncem objevné cesty si představíme dva novogotické zámečky v různých lokalitách a s velmi odlišným osudem: Bělku a Miramare. Zamíříme tedy k Vyšehradu a do Strašnic.

A na samotný závěr se vypravíme na Žižkov. Že si tuto rozsáhlou a bohémskou čtvrť nespojujete se zámkem či tvrzí? Nic si z toho nedělejte, pro nás dlouho platilo totéž… než jsme zjistili, že tu kdysi stávalo obojí. Putování pak zakončíme u „mladšího souseda přes kopec“ – v Karlíně. Tam se leccos tváří jako zámek (a nemáme na mysli proslulou Invalidovnu ani zámeček Sluncová, o kterém už byla řeč v I. díle); nakonec jsme pro Vás jako „sladkou tečku“ objevili alespoň sladce růžový letohrádek.

A nyní už vzhůru na cestu, ať už jen na řádcích textu, nebo s knihou v batohu či v ruce (což není ojedinělé, a dělá nám to velkou radost)!

Vaši píšící cestovatelé a milovníci všeho krásného

Otomar Dvořák a Josef Pepson Snětivý

UTAJENÝ (AZMENŠENÝ) STARÝ KRÁLOVSKÝ PALÁC

Pražským palácům se vtéto knižní sérii až navýjimky nevěnujeme. Pravda, leckteré znich svými rozměry, fasádami či mobiliářem hravě převyšují své zámecké krajany. Platí to třeba pro Valdštejnský palác, grandiózní počin dvojnásobného císařského generalissima, pro Michnův palác, vystavěný Valdštejnovým současníkem, pro monumentální Černínský palác, který jako by se svými dispozicemi do„Matky měst“ ani nehodil (Czerninové mu dodnes súsměvem říkají „chaloupka“), či pro zdobný Schwarzenberský palác. Tolik jen kvarteto stavebních počinů, které mi „naprvní dobrou“ vytanulo vtéto souvislosti namysli.

Posledně jmenovaný, tedy Schwarzenberský palác, stojí vsousedství Pražského hradu. Aopět – tento unikátní areál vtitulech nazvaných Utajené hrady azámky nepopisujeme. To zprostého důvodu, že vjeho případě (astejně tak vpřípadě Vyšehradu) by takový popis vydal nacelou knihu, ne-li knižní řadu.

Přesto nás bude Starý královský palác, tento mocenský středobod Hradu, pocelou tuto kapitolu pomyslně provázet, aniž bychom naHrad vstoupili. Naopak se odsídla našich panovníků vzdálíme tam, kde doHradčanského náměstí ústí Kanovnická ulice.

Tam, kam nás svou krásnou fasádou přivábil Martinický palác.

Abrzy se dozvíte, proč se stavba tohoto druhu dostala doknihy, kterou držíte vruce.

Znalec Hradčan ví, že vtéto přenádherné čtvrti abývalém samostatném městě nacházíme Martinické paláce hned dva. Ten druhý leží oněco západněji, je tedy výše položen naadrese Loretánská 181/4, apředstavuje ojedinělý příklad římské architektury vmetropoli. Kolem roku 1700 jej pro Jiřího Adama II. Bořitu zMartinic (1645-1714), který sloužil jako vyslanec ve„Věčném městě“, navrhl tamější architekt Carlo Fontana; šlo ofinální podobu již dříve přestavovaného paláce. OdClam-Martiniců jej vroce 1837 převzal erár – armáda. Navíce než sto let sem byla umístěna vojenská nemocnice adnes tu sídlí velení, štáb a1. strážní prapor Hradní stráže. Objekt nedávno dostal žlutou fasádu, díky níž působí útulnějším aveselejším dojmem.

Nádvoří Martinického paláce s fontánou

Aby byl hradčanský „katalog Martiniců“ úplný, zmiňme, že dům pážat Pánů zMartinic (Kanovnická 69/3), původně renesanční palác Bratří ze Šternberka, vznikl poVelkém požáru pražském vroce 1941 namístě tří gotických měšťanských domů. ZaRudolfa II. sloužil kubytování císařských pážat, akdyž ho vroce 1666 barokně přestavěl Carlo Lurago, nastěhovali se sem chudší zaměstnanci Pražského hradu. Asi by se tito poživatelé sociálního bydlení podivili, kdyby seznali dnešní lukrativnost lokality! Nakonci 19. století bychom tu našli hradčanskou opatrovnu, odroku 1932 mateřskou školu aodsedmdesátých let minulého století – pocelkové rekonstrukci – Útvar hlavního architekta hlavního města Prahy. Pojeho odchodu (vroce 2008) se uvažovalo oadaptaci objektu nahotel, přednost však dostal záměr vybudovat zde Muzeum paměti XX. století.

Vraťme se narozhraní Kanovnické ulice aHradčanského náměstí.

Poutník je zde okouzlen sgrafity nazaobleném průčelí, díky kterým bývá tento Martinický palác poprávu řazen mezi nejkrásnější renesanční stavby Prahy. Ta zdobí ilichoběžníkový dvůr (bohužel se některá nedochovala celá).

Nadvorním průčelí spatřujeme výjev ze života starozákonního siláka asoudce Samsona, možná inspirovaný slavným obrazem Lucase Cranacha staršího Samson zápasící se lvem (1525). Jinde Samson vynáší bránu města Gazy navrchol hory.

Aby nebylo vítězi nad Pelištejci (unás častěji označovanými jako Filištíni) nadvoře smutno, společnost mu dělá antický hrdina Herkules. Ten je zřejmě zobrazen, jak bojuje sLernskou hydrou, dále jak trestá Kentaura (zde ovšem spíše Satyra) Nessa anakonec se sloupem, když měl zaúkol zmocnit se Géryonova stáda.

Mě ovšem nejvíce zaujala sgrafita nanáměty ze života mého jmenovce Josefa Egyptského, krášlící vnější, donáměstí obrácené průčelí. Vústředním výjevu vidíme právě jeho, jak prchá před Putifarkou, dále audienci ufaraona, postavy bojovníků ahoru; apoté, už vKanovnické ulici, mu bratři strhávají suknici.

Podle „jmenovky“ IOSVE čili JOSUE by nás mohlo napadnout, že tento starozákonní hrdina nechybí ani nadvorním průčelí. Jde ale pravděpodobně oněkoho jiného – oMojžíšova nástupce avojevůdce Izraelitů Jozueho.

Fresky na nádvoří: Samson zápasící se lvem a vynášející bránu města Gazy na vrchol hory

Odpradávna se říká, že všechno zlé je pro něco dobré. Velký požár pražský sice vroce 1541 nemilosrdně zpustošil Hradčany aMalou Stranu, tato apokalypsa však podnítila čilý stavební ruch. Díky němu tu máme celou řadu hodnotných staveb, Martinický palác nevyjímaje.

Před požárem zde stávalo několik středověkých domů. Václav Vladivoj rytíř Tomek píše opěti, novější bádání jejich počet stanovuje načtyři. Nejvýchodnější znich spoluvlastnil kronikář Karla IV. Beneš Krabice zVeitmile (patřily, respektive částečně patřily, mu dva zdejší domy, které se pak vroce 1374 odkazem dostaly domajetku Svatovítské kapituly). Ztéto doby se zachoval valeně klenutý sklep při uliční čáře. PoVeitmilem tu bydlel univerzitní rektor avelký vzdělanec Vojtěch Raňkův zJežova, který při pohřební řeči nazval zesnulého císaře akrále Otcem vlasti.

Výjevy na fasádě: bratři strhávají Josefovi suknici a Josef prchá před Putifarkou

Dalším prominentním rezidentem Karlovy doby je natomto městišti, vetřetím domě, bezdězský purkrabí Oldřich Tista zHedčan. Tomu vděčíme zarealizaci vícera panovníkových záměrů, včele shradem Karlsfriedem aVelkým rybníkem (dnes nazývaným Máchovo jezero).

Ačtvrtý dům obýval oltářník Jakl. Ten ho pak vroce 1392 odkázal rovněž kapitule pro jednoho zkanovníků.

Bydlívala tu – snad – idvorní dáma císařovny Alžběty paní Ofka (či Ovka). Stou ovšem neradno špásovat, neb se tu prý čas odčasu opůlnoci zjevuje vdoprovodu ohnivého psa (ohniváčům jsou Hradčany zemí zaslíbenou, nejedná se zdaleka ojediné čtyřnohé strašidlo tohoto druhu).

Vroce 1488 zakoupil nárožní dům Bohuslav VII. ze Švamberka. Ajeho potomci pak postupně přikupovali další objekty při Kanovnické ulici. Drželi je až doosudné přírodní katastrofy…

…která se neblaze projevila ijinak než fyzickou zkázou objektů: přišli jsme také omnohé zápisy zDesk zemských. Ato se spolu stím, že se nedochovaly ani mnohé kontraktní knihy města Hradčan, podepsalo pod naším nejasným vědomím, co vše stálo vtéto lokalitě akdo zde bydlel.

Novým stavebníkem se stal Ondřej Teyfl zKinsdorfu aZeilberku (psán rovněž jako Teyffle azKinstorfu). Ten zakoupil někdy poroce 1552 bývalý švamberský pozemek asvyužitím dochovaných sklepů azdiva domu původně Veitmilova vystavěl doroku 1563 novou rezidenci. To, kde stál Teyflův dům, poznáme podle sgrafit se Samsonem.

Nemovitost pak přešla za3.600 kop grošů míšeňských dorukou Jiřího Bořity zMartinic naSmečně (1532-1598), ato někdy vosmdesátých letech 16. století (konkrétní letopočet se vpramenech různí, nejčastěji je uváděno rozmezí 1580-1583). Důvodem byla skutečnost, že se Teyfl vPraze příliš nezdržoval; byl vojenským velitelem pevnosti Ráb.

Jaroslav II. Bořita z Martinic na rytině Wolfganga Kiliana

Atak se začal rodit Martinický palác, někdy označovaný ijako Starý Martinický dům; mimo jiné došlo kvýraznému rozšíření objektu aprůčelí dostalo rozeklaný štít (architekta bohužel neznáme, což platí také pro Teyflův dům). Tato tzv. první etapa, během níž vznikla isgrafitová výzdoba, byla vroce 1585 završena zápisem doDesk zemských, přičemž císař Rudolf II. vyňal sídlo zpravomoci města Hradčan.

Martinický erb nad vchodem

Itato skutečnost dosvědčuje, že Jiří Bořita nebyl jen tak někdo. Kvzestupu mu pomohl urozený původ, píle avneposlední řadě společenská obratnost. Viděli bychom ho udvora arcivévodů apozdějších císařů Maxmiliána II. aRudolfa II., jakož ipánů zRožmberka. Kariéru završil coby nejvyšší zemský sudí Království českého anejvyšší český kancléř.

Jako vysoký úředník potřeboval vPraze reprezentativní sídlo, pokud možno nadohled Hradu. Aktomu se Teyflův dům, nyní už knepoznání přestavěný, výborně hodil. Ten si ovšem musel nasvou ještě okázalejší podobu počkat nadalšího, ještě proslulejšího majitele, který tento idalší majetek zdědil coby synovec bezdětného strýce.

Atímto synovcem byl Jaroslav II. Bořita zMartinic (1582-1649), jenž vstoupil dočeských dějin jako jedna ze tří obětí třetí pražské defenestrace vroce 1618.

Jak jistě víte, zcelé události vyvázl Martinic ijeho společníci Slavata aFabricius relativně dobře, byť se to neobešlo bez smrtelného nebezpečí aújmy nazdraví. Poněkolika málo letech se však mohl vrátit dovlasti jako vítěz apříznivé situace využít krozhojnění majetku ikariérnímu vzestupu (ten zakončil úřad nejvyššího purkrabího pražského).

Nad vchodem ho připomíná deska zčerveného mramoru smartinickým erbem se dvěma lekny (lekníny) skořeny ashvězdou. Nejprve mě překvapilo, že naerbu nevidím zásadní polepšení – klenot štítu domu Habsburského siniciálami tří císařů, jimž defenestrovaný místodržící sloužil: FMR. Ten nechybí třeba nanáhrobní desce vMartinické kapli veSvatovítské katedrále. Důvod je ale možná prostý: erb díky klenotu štítu domu Habsburského výrazně nabývá navýšce, ajako takový by se asi nevešel mezi vstupní vrata ařadu oken vprvním patře.

Spřestavbou paláce Jiřího Bořity, kterou odborníci označují jako druhou etapu, začal Jaroslav II. Bořita už před osudným rokem 1618. Postaveno bylo severní křídlo sVelkým sálem (datován už rokem 1617), čímž byl uzavřen lichoběžníkový dvůr.

Práce pak byly pochopitelně naněkolik let přerušeny ajejich pokračování, již vraně barokním duchu, bylo završeno vetřicátých letech 17. století. Jiřího palác byl zvýšen ojedno patro aprůčelí završil nový štít (celkem je krášlí tři, prostřední je nejzdobnější). Úprava fasád, které dostaly nová, sdružená okna, měla bohužel zanásledek porušení některých sgrafit.

Přistavěn byl sousední, severovýchodní rizalit, orientovaný směrem kJelenímu příkopu azakončený střešním altánkem, otevřeným dotří stran. Sály pak dostaly kazetové stropy akVelkému byla připojena kaple. Výmalbu kazet vtomto sále pořídila teprve vdova poJaroslavovi – jeho čtvrtá manželka – Alena Barbora Kostomlatská zVřesovic. Byť, jak si ještě povíme, už zde prakticky nebydlela.

Co je však pro nás nejdůležitější ačím se dostávám kzodpovězení otázky, proč jsem vúvodu této kapitoly zmiňoval Starý královský palác aproč jsme Martinický palác zařadili dotéto knihy: teprve vroce 1985 zjistila ing.arch. Jaroslava Staňková zFakulty architektury ČVUT, že Jaroslav II. Bořita přestavěl své hradčanské sídlo tak, aby dispozičně ahmotově odpovídalo Starému královskému paláci naHradě. Stou „drobnou“ odchylkou, že vše bylo provedeno vpolovičním měřítku. Předpokládá se, že takto chtěl postavit sobě isvým potomkům symbol znovuzískané moci a„zázračného“ zachránění.

Objekt vmístech dnešního zadního domu při Kanovnické ulici našemu rodu nepatřil až doroku 1627. Držela ho Kateřina Pücklová zLehníku ajejí zboží odkoupil nejstarší Jaroslavův syn Jiří Adam I. Bořita zMartinic (1602-1651), který pak získal istavení později nazvané palác Hložků ze Žampachu. Dům paní Kateřiny Jiří Adam během dvou let zvelebil anásledně prodal – zavýrazně vyšší cenu – otci Jaroslavovi. Zajímavý příklad transakce vrámci rodiny!

Ano, Jaroslav jistě myslel při koncipování nového paláce nejen nasebe, ale inaty Martinice, kteří přijdou poněm (byť hlavním rodovým sídlem bylo Smečno naKladensku).

Mezi nim rád zmiňuji jeho dalšího syna Bernarda Ignáce Jana (1614-1685). Ten proslul nejen jako hodnostář (coby nejvyšší purkrabí stál přes třicet let včele správy Českého království), ale také jako velký vzdělanec (mj. prorektor Pražské univerzity) amecenáš. Byl donátorem osmé kaple Staroboleslavské poutní cesty, veSlaném založil františkánský klášter apiaristickou kolej, doPrahy aposléze Hořovic uvedl theatiny (unás známější pod názvem kajetáni), vestrahovské bazilice Nanebevzetí Panny Marie mu vděčíme zaoltář Panny Marie Pasovské… Tolik jen stručný výběr zjeho zbožných počinů.

Bernard Ignác Jan hrabě z Martinic (maloval Karel Škréta)

Vmajetku jeho rodu se areál vrohu Hradčanského náměstí udržel až doroku 1789, kdy umírá poslední mužský potomek rodu František Karel (*1733). Ovšem významu pražské rezidence pozbyl už narozhraní 17. a18. století. Tehdy ji totiž Jiří Adam II. přenesl dobarokní novostavby vLoretánské ulici, kterou jsme si představili vúvodu. Dokonce už vdova poJaroslavuII. Bořitovi, zmiňovaná Alena Barbora Kostomlatská zVřesovic, přesídlila pomanželově smrti dojiného Martinického domu, vCeletné ulici (čp. 554-I). Náš objekt navíc utrpěl pruským bombardováním vroce 1757.

Pro rozhraní Kanovnické ulice aHradčanského náměstí se nám tedy může opět hodit pojmenování Starý Martinický dům; odvymření Martiniců pomeči až doroku 1799 ho držela Marie Anna Martinicová, provdaná hraběnka zAlthanu.

To už ale Starý Martinický dům sloužil nějakých sto let jen jako sídlo aobydlí úředníků aslužebnictva. Rovněž přišel ovýmalbu stropů, které byly podbity rákosem aomítnuty (tentokrát nešlo onedostatek estetického citu, ale oracionální součást josefínských reforem – oprevenci požárů). Anakonec ho potkalo to, co imnohé jiné pražské paláce: byl přeměněn načinžovní dům sjedním hlavním apartmá nové majitelky Josefy Weitenweberové apětadvaceti nájemními byty. Údaj kroku 1814 pak hovoří opolicejní strážnici a26 bytových jednotkách.

Narozhraní třicátých ačtyřicátých let 19. století, zadalší majitelky Barbory Trödlové, došlo kúpravám pod vedením Johanna Christiana Wyttecka (Vítka), přičemž jedna byla devastující. Scílem ještě zvýšit počet nájemních bytů sáhla Trödlová kpřepatrování Velkého sálu, což si vynutilo izvýšení celého objektu. Sál byl naštěstí později obnoven adíky dochovaným kresbám, které pořídil syn první měšťanské majitelky Felix Antonín Maria Weitenweber, známe ijeho původní podobu: čtyřicet tři polí kazetového stropu pokrývaly alegorie Církve abiblických hostin.

Nové přestavby se hned počátkem následující dekády ujal plodný stavitel Johann Maximilian Heger, jenž přidal klasicistní přístavbu. Jedná se opodlouhlý objekt dnes bez popisného čísla, přiléhající keKanovnické ulici aležící mezi Martinickým palácem apalácem Hložků ze Žampachu. Hlavní budovu pak vduchu zadání nijak nešetřil a„obdařil“ ji – mimo jiné – pekařskou pecí azámečnickou dílnou.

Začátkem minulého věku byl nacelý komplex, azejména jeho interiér, smutný pohled. Vpadesátých letech pak byly provedeny alespoň dílčí opravy azajištěna sgrafita. Tehdy zde údajně bydlelo nějakých 70 rodin, takže nepřekvapí, že vté odduševněné době sloužila kaple jako spižírna apřinejmenším fasáda byla zašlá až běda.

Napřelomu šedesátých asedmdesátých let se Starý Martinický dům konečně dočkal generální rekonstrukce, aby se vněm, až dorestituce vroce 1994, usídlil Útvar hlavního architekta hlavního města Prahy (pod projektem je podepsán Zdeněk Hölzel). Kromě sgrafit naobou průčelích, malovaných trámových stropů ainteriéru kaple byl obnoven iprvek, který mě coby ctitele vody vždy potěší: studna nanádvoří. Ta dostala fontánu podle návrhu Josefa Vitvara.

Zajímavým novodobým majitelem byl Vratislav Veselý, jenž zde dokonce choval divokého kance Celestýna. To jen pro pobavení; jak jsem se dozvěděl, pan Veselý objekt zrenovoval zvlastních prostředků – bez dotací – azpřístupnil veřejnosti. Zato si zaslouží ocenění, přestože podle odborníků jsou jeho úpravy kontroverzní.

Strop v mezipatře u hlavního schodiště

Dnes se ocelý komplex skvěle stará análežitě ho obnovuje česká investiční skupina R2G pana Oldřicha Šlemra. Nejenže si lze prostory pronajmout, ale hlavně – jak jsem si mohl navlastní oči ověřit – procházejí pečlivou acitlivou rekonstrukcí.

Jako zajímavost zmiňme skutečnost, že se zde vroce 2014 natáčela „štědrovečerní“ televizní pohádka Princezna apísař (scénář Rudolf Merkner, režie Karel Janák).

Výzdobu nauličním idvorních průčelích jsme si představili, vstupme tedy dohlavní budovy, konkrétně dojižního křídla.

Některé části, zejména klenuté stropy nad schodišti, upoutají výmalbou. Jak jsem se však dozvěděl, nejde odobovou záležitost, ale opozůstatek natáčení seriálu Borgiové zapana Veselého.

Totéž platí pro sál ležící pod Hlavním sálem. Zde se můžeme potěšit částečně dochovaným martinickým erbem (už se šternberskou hvězdou) nazdi (vedlejší erb je zcela setřený, anelze jej tudíž identifikovat). Ale jinak zde vprosinci 2024 vidíme zase jen filmařské dekorace.

Nakazetovém stropě, jak víme zkreseb zWeitenweberova náčrtního sešitku, byla uprostřed Alegorie církve apostranách Hostina vdomě Tobiášově aHostina Baltazarova.

(Josef Pepson Snětivý)