Dolly Alderton

Dobrý materiál

Z angličtiny preložila

TAMARA CHOVANOVÁ

Ukážka z elektronickej knihy

Copyright © 2023 by Dolly Alderton

Slovak edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o., Bratislava 2025

Translation © Tamara Chovanová 2025

Translation of poetry © Jana Kantorová-Báliková 2025

Cover design by Emma Ewbank

Illustrations by Yiting Nan

ISBN 978-80-556-6687-7

Všetky práva vyhradené. Nijaká časť tejto knihy sa nesmie reprodukovať ani šíriť v nijakej forme, žiadnymi prostriedkami, ani elektronickými, ani mechanickými, ani vo forme fotokópií, nahrávok, prostredníctvom súčasného a ani budúceho informačného systému a podobne, bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

Lauren Benstedovej, kráľovnej môjho srdca

Zrejme ste videli ten záber, ako slony

objavia kosti jedného zo svojich druhov,

ktoré už očistili mrchožrúty

a vybielilo slnko, no sú len tak pohodené

a slony s tým chcú niečo urobiť.

Ale čo vlastne? Samozrejme, nevedia

obnoviť majestátnosť slonieho tela

ani vytvoriť úhľadnejšiu hromadu. Môžu však

zodvihnúť kosti chobotmi a rozhádzať ich

sem a tam. A presne to aj robia.

Rozhadzovanie kostí je ich rituál,

úmyselný a starodávny, potrebný.

Ich mohutnosť sa stáva stelesnením

veľkého smútku, hra ich chobotov

do toho vnáša vznešenosť a gráciu.

Kiež duše slonov, čo chcú rozlúštiť

anagram svojej vlastnej anatómie,

hlboko ponorené v lamentáciách,

vedú aj mňa, nech smutné myšlienky

nanovo skladám do nádejných vzorcov.

Christopher Reid: Rozhadzovanie kostí

Leto 2019

Dôvody, prečo je dobré, že už nechodím s Jen

Nevie tancovať. Vôbec nemá rytmus. Kedysi sa mi to zdalo pôvabné, no len kým som nevidel, ako sa z nej smejú, a vtedy som sa hanbil, čo nerád priznávam.

Raz som mimochodom započul, ako môjmu bratancovi tínedžerovi, ktorý sa s ňou chcel porozprávať o prihláške na univerzitu, hovorí: „Skočme niekedy na kapučíno a hodíme slovko-dve.“

Všeobecne má zastarané názory na to, čo je lákavé, napríklad koktaily alebo oplieskať dvadsať libier na tanier tagliatelle v malej reštike.

Odmieta prísť na letisko o minútu skôr než deväťdesiat minút pred odletom.

Už ju nemusím presviedčať, že sa jej má páčiť, kde bývame.

Keď si šla večer zabehať, najprv prišla do obývačky, pretiahla sa pred telkou a spýtala sa: „Čo je to?“ Musel som jej vysvetliť, aký program pozerám, hoci vedela, čo je to, len chcela dať najavo, že kým ja sledujem Pomoc, škrečkujem! ona cvičí.

Veľmi často a hrdo rozprávala o tom, že pochádza z veľkej rodiny, akoby to bola jej zásluha, že má troch súrodencov.

Vždy sa vychvaľovala, že keby jej chceli udeliť Rad britského impéria, odmietla by ho, lebo má jasný ľavičiarsky postoj, ale keď som sa jej spýtal, prečo by jej ho mali udeliť, to nevedela.

Určite by nikdy neodmietla Rad britského impéria, keby jej ho chceli udeliť.

Trvalo jej hodinu, kým si ľahla do postele, bez ohľadu na to, kedy prišla domov, lebo vždy absolvovala sedem krokov starostlivosti o pleť, surfovala na stránkach internetových obchodov a počúvala podcasty. Aj keď jej niekedy zostalo len dvadsať minút do zvonenia budíka pred odchodom z domu.

Na stretnutia so mnou vždy meškala, ale do práce nemeškala nikdy.

Nevie šoférovať (aké detinské).

Nejako sa jej vždy podarilo nájsť súvislosť každého filmu, ktorý sme pozerali, s naším životom.

Jej neznesiteľná sestra Miranda vždy chodí na demonštrácie s tabuľami s nápismi ako DEJINY TO VIDIA a viem, že ma nenávidí, lebo vždy keď prišla na večeru, hovorila o „hetero belochoch“, bez ohľadu na to, akú tému sme preberali. A hovorila: „Mrzí ma to, Andy“, ale napokon ju to nemrzelo.

Jej kolegovia a kolegyne boli nudné, správali sa sektársky, vôbec neboli zábavní ani vtipní.

Vždy len hovorila o tom, že chce zažiť dobrodružstvo, no nikdy pre to nič neurobila. Chcela si vziať rok voľna na cestovanie, lebo nikdy si ho nevzala („na budúci rok“), chcela sa presťahovať do Paríža („nie je vhodný čas“), chcela sa dať podstrihnúť („v práci by sa to nepáčilo“), chcela ísť na bláznivý večierok na tému sex pod holým nebom („keď mi prejde senná nádcha“).

Každý týždeň od svojich dvadsiatich deviatich rokov chodí na terapiu, ale nikdy mi nepovedala, o čom sa tam rozprávajú, a nezdalo sa mi, že by mala psychické problémy.

Bola priveľmi namotaná na psy, prihovárala sa im ako ľuďom.

Má nespôsobného otca.

Má divnú mamu.

Pochádza z rodiny, ktorá chodí na dlhé okružné prechádzky a hráva spoločenské hry.

Je na porazenie výrečná, v škole bola členkou debatného krúžku, čo znamená, že ani raz za takmer štyri roky som nevyhral hádku, hoci často som mal pravdu.

Vždy mi pílila uši, že si obhrýzam nechty na rukách, trhám si kožu na nohách, mám v nose aj v zadku chlpy a podobne, hoci ona sa stále piplala s kožtičkou na nechtovom lôžku.

Rozprávala v kine.

Tvárila sa, že nie je presvedčená, či chce deti, lebo jej záleží na planéte, ale myslím, že len nechcela mať deti so mnou.

Nikdy sa vážne nerozprávala o tom, že by sme mohli mať deti, hoci vedela, ako veľmi túžim byť otcom, ale niekedy v rozhovore s cudzími ľuďmi povedala: „Také meno chcem dať svojmu dieťaťu.“

Medzi tie mená patrili: Noah, Blue (?) a Zebedej.

Je snobka. Raz sa vyjadrila, že ľudia, ktorí majú na letisku cestou na letnú dovolenku klobúk, sú „sedláci“.

V múzeách vždy dlho postávala pri každom artefakte alebo obraze a pustila sa do mňa, keď som prebehol výstavu veľmi rýchlo.

Raz som videl, ako uznanlivo kývla pri pohľade na NEFRITOVÚ LYŽIČKU v Britskom múzeu.

Za takmer štyri roky, čo sme spolu chodili, som ju videl plakať iba pár ráz, a nebolo to pri rozchode.

Raz plakala, keď sme pozerali dokument o Joni Mitchellovej.

Zničila mi život.

Piatok 5. júla 2019

Na šnúre s bielizňou v maminej záhrade viseli pulóver a košeľa, akoby sa vo vetre držali za ruky. Stál som pri okne vo svojej izbe a sledoval som, ako sa ten obraz mení pri zmene smeru vetra. Pozeral som sa presne do 19.03, vtedy som zdvihol telefón a zavolal som žene, ktorú som miloval tri roky, desať mesiacov a dvadsaťdeväť dní a ktorá mi pred ôsmimi dňami a dvadsiatimi dvoma hodinami dala kopačky a zlomila mi srdce ako energická piñata.

Dohodli sme sa, že zavolám o siedmej, ale počkal som ešte tri minúty, aby som jej dal najavo, že už mi nerozkazuje. Vyhľadal som jej meno v mobile: Jen (Hammersmith). Zdalo sa nám to zábavné – moja životná partnerka zredukovaná na mestskú štvrť. Keď to stratilo ironický nádych, už to neznelo zábavne. Bol to jednoducho fakt. Chystal som sa zavolať Jen (Hammersmith), žene, s ktorou už zrejme nebudeme priatelia a žije v časti Londýna, do ktorej nikdy nezájdem.

„Haló?“

„Ahoj,“ hlas sa mi zlomil, zamékal ako gajdy. „Tu Andy.“

„Viem.“

„Už si vymazala moje meno?“

„Nie, prečo by som vymazala tvoje meno?“

„Neviem, len si povedala formálne ‚haló‘, akoby si odpovedala zubárovi.“

„Nepovedala som ‚haló?‘, povedala som ‚haló!‘“

„Nie, znelo to ako otázka, akoby si nevedela, kto volá.“

„Vedela som, že voláš ty. Dohodli sme sa na tejto hodine.“

„Len som si myslel, že keď volám neskôr, než sme plánovali…“

„Dohodli sme sa na siedmu,“ vyhlásila veselo. „A poznám tvoje číslo.“

„Prečo?“

„Lebo spočiatku som ho stále vymazávala, takže som sa ho nechtiac naučila naspamäť.“

Spomenul som si na náš rozhovor pár mesiacov po tom, čo sme spolu začali chodiť, krátko na to, čo sme si prvý raz povedali, že sa ľúbime. Priznala sa mi, že po každej mojej esemeske moje číslo vymazala, aby v mobile nevidela moje meno, a posadnuto nepremýšľala, kedy znova zavolám. Nechápal som, ako k tomu došlo. Chcel som sa tam vrátiť. Ako vo filmoch cestujú v čase? Urobil by som čokoľvek. Spadol z veľkej výšky. Zabil sa elektrickým prúdom. Vošiel do skrine a desať ráz sa otočil. Potlačil som vzlyk, znelo to ako štikútanie.

„Ach, Andy,“ povedala.

„Som v pohode.“ Znova to znelo ako gajdy. „Ako je u Mirandy?“

„Fajn. Malá spí v hosťovskej izbe, ja spím na nafukovačke v obývačke, ale to nič.“

„Máš okolo seba tabule s nápismi ‚Dejiny to vidia‘?“

„Nie, nemám,“ odvetila. Bol to náš obľúbený žartík, ktorý vyhasol spolu s naším vzťahom. Mohli sme tak žartovať, iba keď sme boli v partii; keď sme si boli tak blízko, že jej rodina mi pripadala ako moja rodina, hoci ma doháňala do šialenstva. Ale ona teraz prekročila tú hranicu. Už nie som jej rodina, už nehráme za jeden tím. Som len muž z Midlandsu, s ktorým sa už zrejme nikdy nebude priateliť, lebo sa nepekne vyjadruje o jej sestre.

„Ako sa má mama?“ spýtala sa.

„Má sa dobre, nenávidí ťa, na zumbe plánujú tvoju smrť.“ Znova mrazivá pauza. „Samozrejme, zničilo ju to.“

„Môžem jej napísať list? A viac ju nebudem kontaktovať, sľubujem. Len sa s ňou chcem rozlúčiť.“

„To ju poteší. Zbožňuje ťa.“

„Nikdy som nepoznala mamu, ako je tá tvoja mama.“

„Zbožňujem ťa.“ Opäť ticho. Vyberiem z vrecka cigaretu, zapálim si.

„Fajčíš?“

„Áno.“

„Nefajči, Andy, veľmi si sa usiloval prestať.“

„To ťa nemusí trápiť,“ odbil som ju a dúfal som, že hovorím ako romantický zúfalec. Zašlukoval som a cítil som zvláštnu útechu, keď mi stiahlo pľúca.

„Aj ja som začala fajčiť. Možno si dám aj ja jednu.“ Počul som, ako sa prehrabáva v kabelke. „Zvláštne, že som tu a spím na dlážke. Fajčím a pijem, koľko sa mi žiada. S nikým sa nestretávam. Pripadá mi to ako na Vianoce.“

„Ako na Vianoce?“

„Áno, svet akoby jednoducho na chvíľu zastal.“ Nič som nepovedal. „Vieš, ako to myslím.“

„Nie veru, neviem. Mne to pripadá ako pravý opak Vianoc.“

„Čo je pravý opak Vianoc?“

„Neviem. Veľká noc? Najhoršie narodeniny v živote? Môj pohreb, ibaže som na ňom živý?“

„Andy, mohli by sme sa vyhnúť hystérii? Viem, je to pre teba hrozné, aj pre mňa je to hrozné. Ale ľudia sa podchvíľou rozchádzajú.“

„Prestaň tak hovoriť! Prestaň sa o rozchode vyjadrovať, akoby si robila prieskum verejnej mienky.“ Hrdosť mi bránila povedať, čo som chcel povedať, a to, že ‚ľudia sa podchvíľou rozchádzajú‘ utešuje iba osobu, ktorá ukončila vzťah. Už toho druhého neľúbi a nechce sa cítiť previnilo – viem to, lebo som to aj sám povedal. Neuvedomoval som si, aké zbytočné je to pre človeka, ktorého niekto opustil.

„Terapeutka mi poradila, aby som tento týždeň urobila  niečo, čo mi pomôže, a myslím, že to pomôže aj tebe.“

„Tvoja terapeutka navrhla, aby som napísal list svojmu egu, tak sory, ak netúžim počuť, čo ti teraz poradila.“

„Tak chceš to počuť, alebo nie?“

„Hovor.“

„Vravela, že na konci vzťahu je dobré napísať si zoznam dôvodov, prečo je dobré, že už spolu nechodíme.“

„Ja ten zoznam nemôžem napísať, lebo chcem, aby sme spolu chodili.“

„To sotva.“

„Veru chcem, po ničom inom netúžim.“

„Pokús sa napísať ten zoznam. Myslím, že ti to pomôže oddeliť fantáziu od reality, a podľa mňa hlboko vnútri vieš, že nám to nefungovalo.“

„Nemôžem uveriť, že hovoríš tak vedecky chladne,“ poznamenal som. „Nikdy som ťa nepočul takto rozprávať.“

„Len sa nám pokúšam pomôcť, obom, aby sme sa pohli  ďalej.“

„Ako myslíš. Nemá zmysel ďalej to rozoberať.“ Nevedel som nájsť pri tom rozhovore pevnú pôdu pod nohami – prechádzal som od zúfalstva k ľahostajnosti. Chcem, aby vedela, ako veľmi ju ľúbim, a zároveň aby si myslela, že už mi na našom vzťahu nezáleží. Neviem, po akom výsledku som túžil. Škoda, že som si dal tri pivá. „Podľa mňa nám tieto telefonáty nepomáhajú.“

„Aj podľa mňa.“

„Možno by sme sa mali dohodnúť, že nejaký čas sa nebudeme rozprávať.“

„Ako chceš,“ odvetila.

„Chcem to.“

„No dobre,“ zhlboka zašlukovala. „Už si to povedal Avimu?“

„Nie.“

„Andy.“

„Poviem mu to, keď budem pripravený. Prosím ťa. Chcel by som mať aspoň slabé slovo pri tomto rozchode.“

„S kým sa rozprávaš?“

„Iba s tebou sa môžem rozprávať o tejto záležitosti.“ Hnevala ma jednoduchosť mojej lásky. „Prosím ťa, postaraj sa, aby mu to Jane nepovedala skôr než ja.“

„Prisahala, že mu to nepovie, ale už to dlho nemôže odkladať. Je to tvoj najlepší priateľ. Môže ti pomôcť, aby si sa s tým vyrovnal.“

„Tak to medzi nami nefunguje, Jen, ale ďakujem.“ Nastala pauza a čakal som, že ju vyplní. Nevyplnila ju. „Tak teda zbohom,“ povedal som unavene povzbudivo. „A keď sa budeme chcieť porozprávať o byte, stačí, ak si pošleme esemesku.“

„Áno, jasné,“ odvetila ticho. „Dávaj na seba pozor.“

„Ľúbim ťa, Jen.“ Počul som, že zvažuje, či mi má povedať to isté, ale zrejme počula, ako jej terapeutka za chrbtom hovorí čosi o vzájomnej závislosti a hraniciach.

„Maj sa,“ odvetila.

Zložil som.

Mama prišla s dvoma šálkami, cigaretu som vyhodil cez okno.

„Myslela som, že fajčíš, iba keď piješ,“ poznamenala, položila jednu šálku na môj nočný stolík a s druhou v ruke si sadla na kraj postele.

„Vypil som tri pivá, a to ešte nie je ani osem.“

„Za daných okolností je to v poriadku.“

Prisadol som si k nej, vzal som do ruky šálku, na ktorej bolo bordovým písmom courier new napísané Fandím Aston Ville. Toto je jediný pohár, ktorý tento rok získam!

„Ten čaj má marcipánovú príchuť.“

„Pridala som trochu amaretta,“ vysvetlila mama.

Objal som ju okolo pliec, a keď sa naklonila ku mne, privoňala k môjmu tričku.

„Cítiť zo mňa cigarety?“

„Áno,“ položila si tvár na moje plece. „Bože, toto je príjemné.“

„Jen ti chce napísať list. Povedal som, že môže. Dúfam, že nemáš nič proti tomu.“

„Mám Jen rada.“ Prikývla.

„Viac než mňa?“

Zauvažovala. „Trochu viac než teba. Kúpila mi pekné sviečky.“

„To je pravda.“

Koniec ukážky