Charlotte McConaghy

OSTROV BOUŘE

A TICHA

Copyright © 2025 by Charlotte McConaghy

Published by arrangement with Flatiron Books.

Translation © Linda Bartošková, 2025

Original English title: WILD DARK SHORE

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2025

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-743-8 (ePub)

ISBN 978-80-7593-744-5 (mobi)

Rowan

Svoji matku jsem nenáviděla většinu života, ale když se topím, vidím před sebou její tvář.

Když se z tonutí vynořím, uvidím jiný obličej. Drsný, zbrázděný a ošlehaný větrem. To na něj se dívám, když mě najednou zaplaví bolest, a já vím, že si s ním tu bolest spojím navěky. Kdykoli ten obličej uvidím, vzpomenu si na pálivé drásání ostrých skalisek, na která mě kdosi vyvleče, než mě tam nechá ležet, bezvládnou a rozedřenou; ucítím drtivé nárazy do hrudi a ten pocit zůstane tak živý, jako by se to celé dělo znovu. Jeho tvář, návrat. Topím se.

Fen

Po bouřce přináší moře hromadu klacků a chaluh. Dívka u lachtanů ji zahlédne. Proplete se mezi jejich spícími těly a zamíří ke stoupající hranici vody. Prudké vlny nesou celý ten spletenec stále blíž, protože je příliv. Dívka v něm zahlédne cosi mléčně bílého, osvětleného měsícem. Vypadá to jako rameno, pomyslí si. Místo vlasů mořské chaluhy. Na dříví ladně leží ruka.

Dívka se brodí do burácejících černých vln. Zanoří se pod hladinu a pak vyplave. Hmátne po té hromadě, aby ji vyvlekla z vody. Když chodidly narazí na písek, vstane a táhne tu hromadu za sebou. Vlny jí pleskají o stehna a boky, ale ona ví, jak se ve vodě pohybovat, aby neupadla. Celou dobu se připravuje na něco strašného. Co bude znamenat změnu. Ale poslední vlna vynese celý ten chomáč na břeh, dívka rozhrne vrstvu spletených chaluh a objeví tvář; nijak opuchlou nebo modrou či okousanou – naopak, živoucí.

Ta dívka se jmenuje Fen a teď žije tady, na otevřeném kusu pobřeží s buřňáky, buřňáčky, tučňáky a lachtany. Už nějakou dobu nebyla na kopci, kde stojí maják a v něm bydlí její rodina. Nerada moře opouští. Jenže dnes večer… ta bouře, ta žena. Blesk na obzoru a k tomu déšť, který se podle sluchu kvapem blíží. Dívka rychle přemýšlí a pak, místo aby se pokusila tělo vyprostit, táhne celou tu změť naplavenin výš na černý písek, co nejrychleji dokáže. Dovolí si ještě jednou pohlédnout na ten obličej, na to stvoření, které sem přineslo moře příliš rozlehlé, než aby to dávalo smysl. Má být pro ně darem, nebo se ho někdo zbavil? A pak se Fen rozběhne.

Bouře tu řádí velmi často, ale tato bouře, ta bude od jejich příchodu nejhorší. Ví to, jakmile se dostane na hřeben kopce a srazí se s větrem. Strhne ji k zemi. V dálce vidí světla budovy. Vzduchem se v kotrmelcích mihne cosi bílého: prostěradlo, které viselo na šňůře. Všichni vědí, že přes noc se nic nemá nechávat pověšené; někdo bude mít průšvih kvůli ztracenému prostěradlu. Za ním se trávou řítí jeden z pojízdných vozíků s nářadím, který vítr vzápětí zvedne a překlopí, takže se všechno vysype, a tohle – že ty drahocenné předměty nechal někdo venku – je ještě horší než prostěradlo.

Nakonec se nemusí trmácet až k domu. Otec ji vyhlíží, a jakmile ji zahlédne stoupat na kopec, rozběhne se. Setkají se v té tmě na stezce k pobřeží. Ani jeho statná postava si s větrem neporadí a musí jít skoro v předklonu, když ji vede domů.

„Stůj!“ křičí Fen. „Tati! Potřebujeme Raffa.“

„Tady jsem,“ ozve se její bratr, který se tu objevil a hned ji z druhé strany uchopil kolem ramen do náruče skoro stejně velké, jako je ta otcova, a už s ní oba spěchají dál.

„Počkejte!“ řekne Fen, která ví, že od této chvíle se bude čas dělit na předtím a potom. „Je tam nějaká žena.“

Dominic

Člověk nemá mít mezi vlastními dětmi oblíbence, ale svého nejmladšího mám nejradši. I když jen o chloupek, a kdybych se opravdu musel rozhodnout. Kdybych opravdu, pod hrozbou smrti, musel odpovědět. A ne proto, že jsme si nejvíc podobní: podobní jsme si s mým nejstarším. A ne proto, že jsme si nejméně podobní: to jsme s mou dcerou. Možná proto, že je zvídavý, laskavý a tak bystrý, až vám do očí vhrknou slzy. Možná proto, že šeptá větru a slyší ho odpovídat. Nejspíš důvod neznám. Ale může to být také tím, že kdysi dávno jsem si na kratičký moment přál, aby byl mrtvý.

* * *

Svého nejmladšího nechávám v bezpečí teplé postele; je moc malý na to, abych ho bral do bouřky, i když by radši šel s námi. Déšť nás dostihne, zatímco jdu se svými dvěma staršími dětmi ke břehu. Lachtani se stáhli pod vlny. Tučňáci se choulí v hnízdech. Společně s Raffem tu ženu zvedneme a prodíráme se po centimetrech proti větru dlouhou klikatou stezkou zpátky nahoru. Nejsou tu žádné stromy, které by nás kryly; na ostrově žádné nerostou, jsou tu jenom trsy lipnice a cesta, po které stoupáme proti větru, stále pomaleji. Ječí nám do uší. V takové bouři hrozí nebezpečí, že nás vítr povalí a my se skutálíme ze srázu dolů.

„Nepovoluj, kamaráde,“ říkám a Raff přede mnou houževnatě postupuje vpřed.

Moje dcera tvrdí, že ta žena dýchá. Že prostě nějak dýchá a já vím, že Fen ji v duchu nutí, aby neochabovala, protože chce, aby se to tělo udrželo při životě. Já takovou naději nemám, ale zároveň tuším, že když se dostala tak daleko, když přežila v rozbouřeném oceánu, musí mít sílu, tahle žena.

* * *

Už jsem viděl tělo, které si vzalo moře, a ta proměna vyžene z člověka všechnu pýchu. Pod kladivem moře jsme pokorní a slabí. Tato žena, kterou přinesly vlny – vyšší než jindy –, se drží s neuvěřitelnou houževnatostí. Jeden bok má roztržený po celé délce a nejde mi na rozum, že nemá vodu na plicích, ale mou první starostí je podchlazení. Její dech a tep jsou velmi pomalé.

Když jsme zpátky v domě, já a moje tři děti z ženy opatrně sundáme šaty, tedy jejich zbytky. Orlymu dávám za úkol boty a ponožky a nechávám Raffa a Fen, aby mi pomohli s ostatním, na místě necháváme jenom kalhotky. Fen se také svlékne. „To nemusíš,“ říkám jí, ale beze slova si vleze do postele a přitiskne se k té cizince, aby ji zahřála. Je to opravdu jediný způsob, jak ji zahřát. Se svými syny na ně navrším pokrývky a sledujeme ženinu teplotu. Pomalu stoupá. Hodiny míjejí, zatímco tu postáváme, pozorujeme a čekáme, a já se v duchu ptám, na co moje dcera myslí, když svoje tělo takto používá, k záchraně jiného těla.

Když se konečně zdá, že je žena dostatečně zahřátá, už to nemůžeme podle mého názoru déle odkládat, takže se Fen oblékne. Na dekách i na její kůži je krev. Fen předstírá, že si toho nevšimla. Zaměříme se na ošetření ran a pinzetami z nich pečlivě vytahujeme útržky látky. Žena má štíhlé a silné údy a oholenou hlavu. Obličej, na který jsem se zatím sotva podíval, je sevřený a má ostré rysy. Její silná čelist je zaťatá. Jakmile ji zbavíme všech zbytků látky a smetí, zašiji ty nejhorší rány, i když mám prsty příliš velké a neohrabané. Odřeniny pomažeme dezinfekcí a pak na ně přiložíme gázové krytí, načež jí tělo ovážeme obvazy. Nastupuje horečka: na dotek celá hoří. Vydává zvuky, které nás všechny vyděsí, a já se vzpamatuji a pošlu svého devítiletého syna pryč z pokoje. Vzpírá se, chce pomáhat – a mně je jasné, že se víc bojí bouřky než zvuků, které vydává ta žena. Ustoupím a nechávám ho tu. Vypadá to, že nás čeká noc, kdy je dobré být spolu.

Sedíme u ní a sledujeme, jak sebou hází. Venku zuří bouře. Když se okna zatřesou, Orly zakňourá, ale staré kameny drží pohromadě. Moře o ni stále bojuje, domáhá se svých práv. Hluboko v nejtemnější hodině mě napadne, že i když ta žena přežije dnešní noc, oceán ji stejně jednoho dne dostane zpět.

Dominic

Přivedl jsem své děti na Ostrov buřňáků před osmi lety. Nečekal jsem, že to bude na ostrově tak strašidelné, ale maják, ve kterém žijeme, sloužil stovky let mužům, kteří si vybudovali život na krvi tvorů tohoto světa. Odpad, který tu po sobě zanechali lovci lachtanů a velryb, tu zůstává dodnes, rozesetý po dlouhých pásech černého břehu i na stříbřitě pableskujících kopcích. Když Orly poprvé přiznal, že slyší hlasy, všechno šepotání zvířat, která byla na této půdě zabita – a nejen to, vyhubili tu celý druh lachtanů, které tu palicemi vybíjeli tak dlouho, až žádný nezbyl –, tehdy jsem vážně přemýšlel o tom, že odsud své děti odvezu. Jenže můj duch mi pověděl, že by to mohl být dar, ty hlasy. Způsob, jak si pamatovat to, co by si určitě někdo pamatovat měl. Nevím, jestli je takové břemeno vhodné pro dítě, ale jsme tady, zůstali jsme, a myslím, že moje manželka měla vlastně pravdu a že ta zvířata přinášejí mému synkovi útěchu.

Většinou je tu klid. Zdejší život je prostý, je to každodenní rutina, tráva, kopce, moře a nebe. Vítr, déšť, mlha a úsměvy, když se choulíme kolem kamen, a knihy, které každý večer čteme. Hrnek s horkým kakaem v dlaních nebo hlava skloněná proti dešti a větru, mokré oblečení zavěšené u dveří a pokusy na dálku rozeznat buřňáka obrovského od albatrosa. Jídlo z mrazáku a občas filmy, školní úkoly, kurzy a muzika stahované z internetu. Chrčivý řev rypouše sloního nebo lachtani hřivnatí, rozvalení jako legrační banány, nápadně oranžové obočí tučňáků královských, kteří tu žijí v poslední kolonii na světě. Semínka. Rodičovství. Neustálé tápání, co jim povědět o světě, který jsme nechali za sebou.

Jednou za čas připluje loď, která přiveze zásoby a vědce. Ostrov buřňáků je podivuhodný, ale není to turistická destinace: je příliš odlehlý, člověk se sem dostane jen s velkými obtížemi. Většinou sem přijede hrstka výzkumníků, aby studovali divoká zvířata, počasí, dmutí moře. Rozhodně sem nikoho nepřinese příliv. Nejde mi na rozum, jak to ta žena mohla přežít – okolní oceán je nebezpečný a hodně studený, mnoho tisíc kilometrů kolem není žádná pevnina. Musela vypadnout z nějaké lodi, ale to nedává smysl, protože pak by poblíž našich břehů musela nějaká být. Zásobovací loď má připlout až za několik týdnů a jediné lodě, které tu vídáme, jsou daleko na moři a míří na jih do Antarktidy, a kdyby z některé vypadl člověk, znamenalo by to jistou smrt. Leda by to její plavidlo mířilo sem, na Ostrov buřňáků.

Ráno s Raffem obhlížíme škody napáchané bouřkou. Voda strhla odtoky, takže se dostala pod dveře, ale náš maják vydržel i tuto smršť. O zdrojích energie se to ovšem říct nedá. Se synem jdeme na kopec a vidíme, že obě větrné turbíny se utrhly ze stožárů. Jedna z nich leží na lopatkách stovky metrů daleko – doletěla tam – a ta druhá trčí ze země jako pomník vlastní smrti. Solární články jsou poškrábané a střechu kůlny vítr zvedl a odnesl, takže baterie uvnitř jsou vystavené živlům. Budu muset tu střechu znovu osadit, ale prozatím místo ní natáhneme nepromokavou plachtu, abychom zbývající baterie ochránili – stěhovat a znovu zapojovat všechny kabely je příliš složité. Polovina z nich stejně nefunguje. Druhá polovina má v sobě ještě trochu energie a ta bude muset vydržet hodně dlouho.

Přežívat na odlehlých místech znamená nacházet alternativy. Když některá věc přestane fungovat, nahradí ji jiná možnost. Nikdy mě však nenapadlo, že všechny solární články, půlka baterií a obě větrné turbíny mohou odejít najednou.

„Pořád máme naftový generátor,“ říká Raff cestou domů. Neslyším v jeho hlasu žádný strach, jen starostlivé soustředění.

Je tu jedna věc, bez které se neobejdeme, a tou je vytápění. Nevím, jestli bychom zdejší zimu dokázali přežít bez topení. Normálně bychom už seděli u vysílačky a volali na pevninu o pomoc. Pošlete opraváře, nové součástky, víc plynu, víc nafty. Jenže, bohužel.

Vracíme se s Raffem po vyvýšeném hřbetu domů. Není k tomu vlastně důvod, ale nechávám výběr trasy na něm a nohy ho tam často zavedou. Ostrov buřňáků je dlouhý, úzký a rozdělený do dvou částí, z nichž ta severní je hornatá a téměř neprobádaná, zatímco jižní část je menší, vlídnější. Nacházejí se na ní různé budovy, včetně našeho majáku, kontejnerových domků, komunikační stanice a úložiště semen. Obě části ostrova spojuje pruh pevniny, šíje, úzká a nízká. Říkáme jí pas a právě tam se nachází výzkumná základna. Tvoří ji několik dlouhých bílých lodních kontejnerů vyrobených z hliníku, aby ve slaném vzduchu nerezavěly, a také několik dřevěných srubů. Různorodá směska sedmnácti malých budov postavených během mnoha desítek let. Jídelna a kuchyň. Laboratoře. Nemocnice. Sklad. Noclehárny. Až donedávna živá lidská komunita, ale nyní jenom sbírka prázdných budov. A to je dobře, protože kolem stěn a dveří pleskají vlny. Výzkumná základna vypadá, že pluje v rybníku.

„Zatraceně,“ ucedí Raff.

Příliv ještě nikdy nebyl tak vysoký.

Otřáslo to se mnou, ale nemám v úmyslu to dávat před ním najevo.

Stále máme trochu plynu na vaření a ohřívání vody, i naftu pro generátor, který udrží mrazák v chodu, aby se naše zbylé zásoby potravin nezkazily, ale všechno ostatní vypínáme. Už žádné svícení, žádné počítače, nabíječky telefonů nebo stereo přehrávače, žádná pračka nebo vysavač, žádné elektrické nářadí. Děti si nestěžují, když jim to sdělím; udržet to tady v chodu znamená neustále řešit problémy – a ony tomu rozumějí. Starosti mi dělá elektřina v úložišti semen na Jižní pláži, jestli taky přestala fungovat. Pošlu Raffa opravovat poškozené odtoky a sám si sbalím batoh na jednu noc. Do úložiště je to desetikilometrová túra na jih, takže tam přenocuji v některém výzkumnickém domku.

Nejdřív ale nakouknu dovnitř, jak to vypadá s tou ženou. Orly u ní sedí v nohách postele a předčítá jí z knížky o botanice, kterou se jeho úžasná mysl nepochybně naučila zpaměti. Od chvíle, kdy se tu ocitla, se od ní skoro nehnul.

„Jak se jí daří?“ Sesunu se do křesla u okna.

Pokrčí rameny. „Asi dobře? Dýchá.“

„Nemusíš tu zůstávat.“

„Já vím.“ Hraje si s růžkem stránky, ohne ho a pak zase vyhladí. „Prostě mi připadá, že by tu měl někdo být, až se probudí.“

Přemýšlím, jestli mu mám něco říct o svých obavách o úložiště. Nakonec jenom oznámím: „Odcházím na noc na jih.“

„Můžu s tebou?“

„Tentokrát ne, kamaráde.“

Žena cosi potichu zamumlá, a i když není mrtvá, je v tom něco nepřirozeného. Jako když ožívá mrtvola. Její ruka, ty dlouhé prsty se sevřou do pěsti, pak povolí.

„Moc se na to neupínej,“ řeknu Orlymu.

„Na co?“

„Že přežije. Možná to nezvládne. Rozumíš?“

„Jo.“ Pozorně si prohlíží její tvář, já zase tu jeho. „Já jenom že… proč se neprobouzí?“

„To nevím, kamaráde. Uplula dlouhou cestu. Možná pluje ještě teď.“

Globální úložiště semen bylo na Ostrově buřňáků postaveno tak, aby přečkalo všechno, co může svět postihnout; mělo vydržet déle než lidstvo, přežít do budoucnosti pro případ, že lidé budou jednoho dne potřebovat znovu začít od píky pěstovat potraviny, které nás udrží při životě. Většinou jsou to taková smítka. Drobné černé tečky. Nic víc. Ale tyto poklady uchováváme v boxech uložených hluboko pod zemí, tady na tom konci světa. Jako poslední naději jak pro jejich, tak i náš druh.

Myšlenka je to velká: zachránit lidstvo. Ale upřímně, proto jsme sem nepřišli. Potřeboval jsem práci a potřeboval jsem, aby byla někde hodně daleko. Její smysl jsem pochopil později; po pravdě řečeno tehdy, když velikost té myšlenky rozpoznal můj nejmladší syn.

Úložiště semen patří Spojeným národům, ale jeho správa spadá pod Služby tasmánských národních parků a ochrany divoké zvěře, které řídí také přírodní rezervaci na ostrově a výzkumnou stanici – Ostrov buřňáků totiž patří díky své poloze Austrálii. Mě si najali jako správce všech budov na tomto ostrově, včetně obrovského zamrzlého sklepení na jižním konci, takže na začátku, po mém příjezdu, jsem ten výlet přes ostrov podnikal často. Orly byl tehdy moc malý, takže jsem neměl na výběr a musel ho brát s sebou. Ty pravidelné túry jsem nesnášel, protože jsem se mohl místo nich starat o údržbu výzkumné základny nebo majáku. Ale jak Orly rostl, začal se cestou pouštět do průzkumů, na všechno sahal, čichal k tomu a sbíral to, a když se naučil mluvit, říkal názvy rostlin, které jsme viděli, a potom semínek, která jsme šli navštívit, a já jsem díky jeho očím poznal, že tato práce je opravdu důležitá. Začal jsem si představovat, jak se budou semena používat, představoval jsem si svět, který je bude potřebovat. Měl jsem lepší pocit z toho, že jsem tady, na ostrově, který chrání tuto poslední tonoucí naději, místo abych byl tam na té pevnině, která bude zachraňování potřebovat. A při každém nebezpečí, které se na Ostrov buřňáků přihnalo, při všech potížích, které jsme tu měli, jsem si říkal, aspoň že nejsme tam, kde je plno požárů, záplav a nedostatek potravin a všechno to ostatní.

Aspoň že jsme tady, na místě, které sice vypadá nepřátelsky, ale jen dokud se nepodíváte pořádně. Dokud nezačnete vidět zdejší krásu a vlídnost. Pokud nezačnete vidět jeho skryté bohatství.

Nikdy jsem žádné místo nemiloval, dokud jsme nepřišli sem.

A teď je po všem. Úložiště semen se bude zavírat. Mělo vydržet navěky, a teď třídíme a balíme semínka k přepravě, a za necelé dva měsíce budeme odjíždět i my, se všemi těmi drobnými smítky, která mají to štěstí a jsou natolik důležitá, že byla vybrána pro přestěhování.

V tunelu je vždy sucho. Musí být: je tak postavený. Jenže dnes, když vkročím na začátek toho dlouhého klesání, mi boty začvachtají. Zastavím se a zahledím se do tmy. Tohle je tak špatně, že mi z toho přeběhne mráz po zádech. To přece není možné.

Čvachtám do hlubin země, k podzemní komoře, k jejím vzduchotěsným dveřím. Jako dveře od ledničky. Pokud voda spodem protekla, budeme mít skutečný problém, ale nestalo se to, takže můžu začít zase dýchat. Tudíž voda je jenom v tunelu. Bude to v pořádku. Uvnitř úložiště je stále sucho. Ale když zkontroluji teploměr, moje obavy se potvrdí. Světla fungují, ale chladicí systém zkratoval. Už teď je tu o stupeň tepleji, než by mělo být.

Bylo nám řečeno velmi jasně, že postarat se o semena je důležitější než naše vlastní bezpečnost. V klidu, někde v hloubi duše, uvažuji, jestli bych nechal vyhynout tisíce druhů, abych zachránil život svých tří dětí. Kdybych přesměroval energii, kterou používáme k vyhřívání majáku, mohl bych pro ta semena získat trochu času navíc. Ale odpověď je snadná a myslím si, že by sem neposílali muže, který má děti. Takový muž by se nikdy nerozhodl tak, jak by chtěli.

Postavím do tunelu pumpu a rozmotávám dlouhou tmavou rouru, až se její ústí vyplazí ven na denní světlo. Pokud hladina vody dosáhne určité výšky, pumpa se automaticky zapne. Potom projdu každou ze třiceti uliček ve sklepním úložišti. Je tam sucho, tak se tam nezdržuji. Přes všechnu důležitost tohoto místa a těch uložených smítek se mi tady dole nelíbí. Nevím vlastně proč, je to záhada i pro mě. Možná to nějak souvisí s tím, že ta semena jsou ve stavu jakéhosi předživotí, což je svým způsobem smrt, i když Orly by mi řekl, že jsem blázen, že toto místo je opakem smrti. Možná je to tedy tou stází, že život tady je udržovaný ve spánku. Možná to nemá s těmi semeny vůbec nic společného a je to prostě tím podzemím nebo strašnou zimou, která tu vládne. Ať mám důvody jakékoli, rozčiluje mě to tady, takže vyčvachtám zpátky na povrch.

Vylezu na hřeben kopce, kde místo křovisek roste dlouhá lipnice, otočím se a zahledím se na obzor. Je to jako hledět z okraje světa. Tam dole se nachází Antarktida, ale přede mnou se prostírá hlavně nekonečný oceán s ostrou hranou. Jestli udělám krok špatným směrem, spadnu, a na to nikdy, ani na okamžik, nesmím zapomenout.

Na pobřeží mezi mechem porostlými kopci stojí kontejnerové domky a člověk se k nim dostane jen po klikatých kovových schodech zasazených do skal. Trvá mi až do večera, než k nim sejdu. Tady přespím; po setmění se na žádnou cestu nevydáváme a obvykle všude chodíme ve dvojici. Porušuji pravidlo, ale nemohu sem vodit děti, aby viděly, co tu na mě čeká. Ty domky jsou prefabrikované a plně vybavené; dopravila je sem před mnoha lety nákladní loď. Modrý domek (pojmenovaný podle modrých dveří) je nejblíž, červený domek je o kus dál a blíž k vodě. Kdysi uvnitř bydleli čtyři vědci. Teď tu domky stojí prázdné. Kdysi tu byl i třetí, ten měl zelené dveře.

Modrý domek je to poslední, kam se mi chce chodit. Žena ležící v majáku v bezvědomí nikam jen tak neodejde, ale jestli se probudí, mohla by nakonec najít cestu sem dolů, což znamená, že tohle nemohu déle odkládat. Zatlačím na dveře. Chvíli trvá, než moje oči přivyknou tmě. Smrdí to tu dost otřesně.

Jsou tu dvě jednoduché ložnice a já projdu kolem nich do kuchyně.

Není to tady tak ponuré, jak si pamatuji, ale pořád to tu visí ve vzduchu.

V batohu jsem si přinesl drátěný kartáč, hadry a utěrky, a také chlorový čistič. Spustím se na všechny čtyři a začnu uklízet tu krev.

Fen

Podstatou je zachovat klid. Naučila se to během let, které strávila ve vodě, a je v tom opravdu dobrá, tu dovednost si pěstuje. Začala s tím, protože nechtěla opouštět lachtany, když byli pod vodou – toužila, aby její tělo dokázalo víc, aby bylo jako to jejich, takže na tom pracovala. Naučila se, aby výdechy byly delší než nádechy, a tím si snížila tepovou frekvenci. Naučila se zmenšit svoji spotřebu kyslíku. Naučila se vydržet tlak, který přechází v bolest, a pochopit, že bolesti není třeba se bát. Fen umí zachovat klid velmi dobře.

Samozřejmě jen pokud nejde o tátu.

Je tvrdohlavý, přísný a neústupný. Odmítá o čemkoli mluvit. Dohání ji k zoufalství. To je pro sedmnáctiletou dívku možná normální, ale Fen by se ochotně vsadila, že většina sedmnáctiletých se nemusí potýkat s otci, kteří si povídají se svou mrtvou manželkou a odmítají připustit, že to znamená problém.

Fen má svého tatínka moc ráda. A má moc ráda i Ostrov buřňáků, možná víc než všichni ostatní v rodině, ale také vidí, jak je ten ostrov kousek po kousku zabíjí.

Moc toho nenaspí; je těžké spát, když kolem nejsou stěny nebo okenní závěsy, a v tuto roční dobu není na Ostrově buřňáků dost hodin pravé tmy. Vstane a jde plavat se samci a samicemi, které ještě nečeká brzký porod, protahuje si plíce a svaly, kope nohama a prohýbá se a sleduje stezku jejich ploutví, protože se pohybují s mnohem větší silou a elegancí, než kdy bude mít ona. Král Hnědý, jak ho Alex pojmenoval, předvede efektní kličku a zakončí ji tím, že jí přejede vousisky po tváři, jako by říkal zkus mě porazit, a ona se pod vodou zasměje. Stříbrná, tak se jmenuje mladá samice, ji obkrouží jednou, podruhé, a pak pročísne zadními ploutvemi dívce vlasy, jako by ji škádlila. Fen zakope nohama, aby hbitou světlou samici dohnala, snaží se ze všech sil udržet s ní tempo – chtějí, aby s nimi závodila, ale ona nikdy nevyhraje, je přece jen stále člověkem a musí vystoupat nad hladinu. Vedle ní se vynoří hlava Stříbrné a Fen skoro vidí smích v té tváři, v jejích očích, to pobavení, triumf. „Takže jsi vyhrála,“ říká Fen. „Už pomilionté.“

Chce odejít a zkontrolovat tu ženu v majáku; nedokáže na ni přestat myslet, na to tělo, které sem přineslo moře a pořád ještě žije. Ale zaslechne na pláži jakýsi povyk a hned ví, co to znamená.

Plave ke břehu a proplétá se kolonií, snaží se najít samici, která je hlavní. Fen je v jednom z větších harémů – toto je skupina Krále Hnědého –, takže je kolem spousta samic v hloučcích. Jde o Pihovatou, jak Fen vidí, pojmenovanou podle spršky tmavých skvrn na tváři. Plácá se a nemotorně se posunuje, předklání a zaklání hlavu, a několik dalších samic se neustále snaží dostat čumák k jejímu zadku, kde se vynořuje tmavý malý obrys.

Fen se drží opodál, dává jim prostor, ale bude připravená, pokud bude nutno pomoci. Když vidí, že placenta se protrhla a ven se tlačí hlava, vzbudí to u ní obavy, protože mláďata se obvykle rodí ploutvemi napřed. Toto mládě má zavřené oči i tlamku a nezdá se, že dýchá. Ale Pihovatá sebou hází a mrská, tlačí. Otočí hlavu dozadu a dosáhne čumákem k nehybnému mláděti, aby mu olízala obličej. Točí se v kruzích ve snaze dostat mládě ven, tlačí a tlačí. Fen je stále nervóznější – mládě nejeví známky života a porod trvá příliš dlouho. Není si jistá, jestli se má pokusit pomoct, ale cosi ji přiměje, aby počkala.

A jakmile se tmavé tělíčko osvobodí a vykutálí se na písek, pohne se a zvedne hlavu. Fen s úsměvem pozoruje, jak matka do toho mokrého chlupatého tvora dloube čenichem a olizuje ho. Brzy přijdou další mláďata, všechny samice začnou rodit a pláž bude plná bečících lachtaních mláďat. Pro Fen je to oblíbená roční doba. Po tomhle se jí bude stýskat nejvíc, až odjedou. Vždy sem na pláž chodila, když byla sezona mláďat. Ještě než se tento nehostinný pruh pobřeží stal jejím domovem. Jejím únikem. Ještě než zjistila, že existuje i jiný druh strachu než ten, který pocítíte, když zadržujete dech.

* * *

Na Ostrově buřňáků se ve vzduchu vznáší plno duchů mrtvých. Fen to ví a nijak jí to nevadí. Raff jí nevěří, ale když přijdou hodiny pravé noci, Fen je vídá. Přízraky, blikavá zelená světla venku na moři nebo v horách nad sebou, a jednou dokonce docela blízko na pláži. Uvažuje, jestli to znamená, že je určená pro jiný život, jestli je to další podivnost, kvůli které nikam nezapadne, až bude zpátky na pevnině. Mrtvých se však nebojí. To jenom živí mají moc nám ublížit.

Orly

Začneme tím, kdo je mezi nimi největší cestovatel, ano?

V uličce E, řada 34, je uložená Taraxacum officinale. Jinak též obyčejná pampeliška. Pampelišku můžeme najít po celém světě na nejrůznějších stanovištích. Roste skoro všude. V trávníku i na polích, na skalnatých úbočích i v zalesněných krajinách. Možná bude první, kdo vypučí v novém ekosystému, nebo bude tou, kdo v tom starém vydrží nejdéle.

Příběh této konkrétní pampelišky je dobrý: dávejte pozor.

Svůj život začíná v jabloňovém sadu v Severní Americe, řekněme Wisconsinu. Mockrát na ni někdo málem šlápne, ale štěstí jí přeje. Protože vypučí brzy na jaře, mnohem dřív než většina květin, je důležitým zdrojem potravy pro celou řadu hmyzu a ptáků. Její pyl se zachytí zespodu na včele samotářce a ta ho odnese na samičí pampelišku. Včela letí dál, aby opylovala spoustu dalších divokých rostlin a květin, ale my zatím zůstaneme u této pampelišky. Na jejím nektaru hodují první motýli a můry, kteří se vynořili ze svých kukel. Dnes tento nektar nakrmí také kolibříka a strakapouda. Jak pampeliška stárne, její zářivě žlutý květní úbor odkvete a promění se, jak rád říkám, v nadýchanou kouli. Tyto koule mají spoustu jednotlivých semínek s jemným chmýřím na vrcholu. Tato semínka létají způsobem, jaký jsme my lidé neviděli, dokud jsme nespatřili let pampelišky. Některá semínka přistanou nedaleko a sezobnou je vrabci a stehlíci. Další putují jinam, aby je snědla křepelka, divoký krocan a tetřev. Jedno sežere hraboš, jiné čipmank.

Ale jedno semínko doletí dál než ostatní. Skutečně letí. Přes státní hranici do Minnesoty. Vznáší se a tančí. Putuje stovku kilometrů. Celou stovku! To je neuvěřitelná vzdálenost na tak drobné semínko, které nese pouze vítr. Umíte si to představit? Je to největší vzdálenost, jakou semínko cestovalo vzduchem.

Ale ještě není konec, pampeliška toho umí ještě víc. Čeká ji práce.

Když semínko přistane v Minnesotě, ocitne se na stezce hladového jelence běloocasého. Semínko pampelišky se stane potravou pro jelence a ten vkročí do cesty zase jiného tvora. Vlka šedého. Je to samice a hledá potravu už dlouho. Pochutnává si na jelenci a vezme si dost masa, aby přežila několik týdnů, a o zbytek se podělí se svým druhem a štěňaty. Maso jí umožní udržet se o něco déle při životě, plném hladu a překážek. Vlci loví společně, udržují vysokou zvěř v pohybu, a tím umožňují rostlinám a stromům v tomto kraji růst. Udržují řeky a půdu zdravé, přitahují do ekosystému hmyz, savce a ptáky. Udržují ji dost zdravou na to, aby se tu vysemenily další pampelišky, vyrašily a začaly celý cyklus znovu.

Ale ta pampeliška – ten jediný květ, který poskytl výživu bezpočtu dalších živých tvorů – se považuje za plevel.

Rowan

Myslím, takhle potmě, že jsem předtím viděla tvář nějakého muže. Ten pocit, že tu je, prodlévá v drtivých vlnách mého těla, takže mi začíná připadat, jako by útočil na mé břehy.

V určitou chvíli, a mohlo to být o vteřiny nebo milion let později, se bolest změní. Už to není oceán, ale žihadlo. To žihadlo se promění v plamen a ten v oheň. Ten oheň znám. Myslela jsem, že jsem mu unikla.

Jenže. Tohle je nejdivnější. Ten oheň není sám. Je tu ještě něco. Něco, co s ním bojuje, snaží se ho zadržet.

Hlas.

Začneme tím, kdo je mezi nimi největší cestovatel, ano?

Zvláštní.

Je klidný a jasný, a já se k němu v těch plamenech přimknu.

Ale ještě není konec, pampeliška toho umí ještě víc. Čeká ji práce.

V místnosti se ozývají zvuky a já si uvědomím, že vycházejí ze mě, že naříkám bolestí. Něco se mě dotýká. Nejsem si jistá kde. Silou roztáhnu víčka a ten jas mě šokuje. Mžikám a mžourám, až konečně vidím: jakási malá ruka vzala tu mou, drží moji ruku, a snad jsem přece jen zemřela. Ten hlas, ten líbezný hlásek, říká: Jsem tady, neopustím tě, a já se rozpláču z úplně jiného důvodu.

* * *

Vypadá to, že je tu sám. K tomuto závěru dojdu, až jsem natolik při smyslech, abych mohla nějaké závěry dělat, a teprve když mi podal léky proti bolesti. Je malý, neumím u dětí odhadnout věk, ale je to dítě, a ve světle, které sem padá oknem, vypadá úžasně. Světle modré oči a skoro bílé vlasy, možná je to Skandinávec – vypadá jako zmenšený Viking, dokonce má v dlouhých rovných vlasech tenké copánky. A povídá mi o semínkách. Poznám tak, že jsem na správném místě.

„Je tohle výzkumná základna?“ zeptám se ho.

„Ne. Tohle je maják.“

Zamračím se, snažím se v tom vyznat. „Kde máš rodiče?“

„Tatínek šel přes ostrov na druhý konec.“

„Proč?“

„Kvůli té bouřce, co tě přinesla. Přišli jsme skoro o všechnu elektřinu. Musel to jít zkontrolovat.“

Ta bouře mě přinesla. A jsem v ní zas. Vymrští mi tělo ke stropu kajuty, pak ho přirazí zpátky k podlaze. Slyším jeho křik z můstku, přes burácení mu není rozumět. Nejsem si jistá, co se mi snaží říct. Abych zůstala dole? Nebo se dostala ven? Nemám v úmyslu jít s touhle lodí ke dnu, takže se vrhnu přes posledních pár schodů nahoru, a než se stačím nadechnout, bouře mě zvedne, odnese a vhodí do moře. Jako hračku v tlamě bestie. Nikdy nezapomenu, jak bylo moje tělo slabé. To tělo, které jsem vždy s takovým potěšením posilovala. Nikdy nepochopím tu bezmoc ani to, jak je možné, že jsem pořád tady.

„Je tu nějaký dospělý, s kým bych mohla mluvit?“ zeptám se.

„Ne.“

Promnu si bolavé oči, snažím se pochopit, co se to děje a proč jsem se ocitla v majáku s dítětem.

„Jak se jmenuješ?“ zeptá se mě chlapec.

Chvilku si nemůžu vzpomenout. Páni.

„Rowan,“ odpovím.

„Já jsem Orly Salt. A jsi na ostrově uprostřed Jižního oceánu, patnáct set kilometrů od jakékoli jiné pevné země. Nejblíž je Antarktida. Takže mám na tebe otázku: jak ses sem dostala, Rowan?“

Podívám se na něj. „O tom si můžeme popovídat, až se tvůj tatínek vrátí.“

„Ten se vrátí až zítra.“

„Nevíš, jestli volal vysílačkou o pomoc?“ ptám se. „Pobřežní stráž?“

Orly pokrčí rameny.

„Můžeš mi dát něco k pití? Něco silného a bez vody.“

„Na alkohol nemám dovoleno sahat.“

„Nikomu to nepovím.“

Zamyšleně se na mě dívá, pak pokrčí rameny a vyskočí. „Myslím, že tu jsou polehčující okolnosti, že?“

„Nejspíš ano.“

„Řeknu, že jsi mě zmanipulovala, pokud se tatínek zeptá.“

„To udělej.“

Odběhne.

Rozhlédnu se po tom přecpaném pokoji, kde je všechno křivé. Nízký strop s tlustými dřevěnými trámy. Kamenné zdi a podlaha. Tlustá vlněná předložka, šatní skříň a knihovna, obojí přeplněné k prasknutí. Okno je malé, nebe pro mě příliš jasné, než abych něco viděla, a po letmém bezděčném pohledu mi začne třeštit hlava.

Kluk se vrátí s vodkou a já se opiju. Pomáhá to proti bolesti, ale ne proti vzpomínkám. Přinesl mi také sendvič z veganského masa a sýra a chleba, který není úplně rozmrazený, a hrnek čaje s trvanlivým mlékem a snad šestnácti cukry, podle toho, jak chutná. Je to všechno hodně nepříjemné.

Když dojím, zůstanu nehybně ležet, mám v těle tak málo energie, že nedokážu nic než pozorovat, jak se po zdích pohybují stíny. Orly pokračuje v povídání o semenech. Trvá dlouho, než padne noc. Poháním ty minuty silou vůle.

„Jak dlouho jsem tady v té posteli?“ zeptám se chlapce v jednu chvíli.

„Našli jsme tě včera v noci. Pak ses trochu probírala a zase se ztrácela. Nepamatuješ si to?“

Zavrtím hlavou. Jenom mužskou tvář ve tmě. „Co se vlastně… co se mi stalo?“ Bliká tu svíčka a já si potřebuji od semínek odpočinout, potřebuji pochopit, co se děje pod těmi obvazy. Bojím se podívat, bojím se nepodívat.

„Myslíš jako…?“ ukáže na mé tělo. „Byla jsi podchlazená, to bylo nejhorší. Bylo to šílené, skoro jsi nedýchala. A byla jsi strašně odřená. Dál na moři je skupina skalisek a vlny tě přes ně dovlekly k pláži. Máš ale štěstí. Kdyby tě dostal Drift, byla bys mrtvá, to je bez diskuse, mrtvá.“

„Tak diskutovat nebudu.“

„Drift je nemilosrdný. Místo něj si pro tebe přišla Fen.“

„Co je Fen?“

Usměje se. „Moje sestra. Skočila do moře a chytila tě, vytáhla na břeh. Je nejlepší plavkyně, jakou kdy potkáš. Narodila se pro vodu, jak říká tatínek.“

„Byla tam…“ zarazím se. Lepší je moc se nevyptávat. Kdyby našli loď, chlapec by mi to pověděl. „Měl by ses trochu vyspat, chlapče.“

„Jo,“ souhlasí, načež se schoulí v nohách mé postele jako pes a okamžitě usne. Užasle na něj civím a pak dopiju vodku a převalím se. Pokoj se točí a mě napadne, že opít se byl špatný nápad, protože mi to připomíná houpání moře a lodi, připadá mi, jako by mě volal jeho hlas, ale nemůžu ho najít, a tak vím, že už je pryč, že ho určitě dostal Drift, a za to může ta moje touha, zpupnost, celá tahle pitomá výprava – to ho utopilo.

* * *

Jmenuje se Yen. Je jediný dost statečný nebo šílený, aby mě tam vzal, říkali mi. Ani se nezkoušej ptát po někom jiném. Býval velrybář. Neptá se mě, proč se chci dostat na téměř neobydlený ostrov v takové dálce, zeptá se mě jenom, kolik mám peněz, a když mu to povím, jenom pokývne a řekne, že to bude dobré, pokud počasí vydrží. Zeptám se ho, co když nevydrží, a on na to, že o tom rozhodne moře, což je typicky rozčilující námořnická odpověď.

Moc se mnou na té čtyřdenní plavbě nemluví, ale budu si pamatovat jeho hlas. Budu si pamatovat ten hlas, který volá mé jméno, a jak to jméno spolkl vítr a vlny.

* * *

Probudím se uprostřed noci a bolestně potřebuji čůrat. Nevím, kdy jsem byla naposled, ale protože tu ležím pár dní, dá se předpokládat, že nějaký chudák musel po mně uklízet. Bolí mě, když si sedám. Tu bolest cítím hluboko v sobě a zároveň přímo na povrchu. Nevydávám žádné zvuky, bojím se, že bych probudila chlapce a musela s ním zase mluvit.

Hlava se mi motá a nejsem si jistá, jestli mě chabé nohy unesou. V domě je tma. A je to tu divné. Cvaknu vypínačem, ale světlo se nerozsvítí, elektřinu vypnuli. Schodiště má dřevěné zábradlí, o které se opřu. Zdi vypadají zakřivené a je tu spousta schodů. Nemám čas ani chuť strkat hlavu do každých dveří, které míjím, a hledat záchod, takže sejdu do přízemí a vypotácím se ze dveří, které vypadají jako vchodové (visí u nich kabáty a stojí tam boty, obojí si půjčuji), a pak vyklopýtám do noci.

Zalapám po dechu. Nebe mě oslepí.

Hvězdy jsou jako elektrické a tak mě oslňují, že klesnu k zemi a nedokážu popadnout dech. Chlad je jako deka, obalí mě a zatíží, a to pyžamo není moje, je moc malé, a ani s kabátem nezmůžou nic proti ostrému vzduchu. Potřebuji se hýbat, ale nemůžu. Je to příliš krásné.

Když se konečně vyhrabu na nohy, uvidím budovu za sebou, maják bez světla, a přede mnou je úbočí kopce s dlouhou stříbrnou trávou, která se pohupuje ve světle hvězd. Cítím, jak postupně přestávám cítit tělo, takže spustím pyžamové kalhoty, ale protože v žádném případě nedokážu svoje roztřesená stehna ohnout do dřepu, zmůžu se jen na to, že se pořádně rozkročím a budu doufat.

„Co to děláš?“

Ohlédnu se. Mezi dveřmi stojí ten kluk a dívá se na mě.

„Jak to asi vypadá?“

„Čůráš?“

„Přesně tak.“

„Proč tady venku?“

„Abych měla jistotu, že mě nikdo nevyruší.“

„Aha.“

Nehýbá se.

Dočůrám, pak si natáhnu kalhotky (díky bohu svoje) a kalhoty. Ta námaha způsobí, že se začnu kácet na stranu, a potom, skoro jako ve zpomaleném filmu, jsem zase na zemi.

„Nestalo se ti něco?“ zeptá se kluk.

Mrkáním se snažím pročistit divné skvrny před očima a čekám, až se mi přestane točit hlava. Kluk si natáhne gumáky a pláštěnku a vyběhne na trávu. Nemám sílu se znovu pohnout a on, protože odhaduji, že neví, co dělat jiného, si jenom dřepne vedle mě. Společně se díváme na kopce před sebou, bičované větrem.

„Takže tohle je Ostrov buřňáků, co?“ prohodím.

„To teda je. Sto dvacet kilometrů čtverečních. Máme tu tundrové podnebí, většinou tu rostou mechy a lišejníky a víc než čtyřicet pět druhů cévnatých rostlin, a máme tu na ostrově víc než osmdesát tisíc lachtanů, taky poslední kolonii tučňáků královských na světě a hnízdí tu přes tři miliony mořských ptáků. A je to tady Světové dědictví UNESCO, protože je to jediné místo na světě, kde se zemský plášť tlačí nahoru a je vidět.“

Musím se usmát. „To všechno máš z wikipedie?“

Pokrčí rameny. Což asi znamená, že ano.

Orly ukáže na oceán. „Tam jsou Raff a Fen, dole na pláži.“ Než se stačím zeptat, co jeho bratr a sestra dělají na pláži uprostřed noci, ukáže směrem, který pokládám za jih. „Tam tím směrem je úložiště semen. Tam je tatínek.“

„Co je úložiště semen?“ zeptám se, i když odpověď už znám, ale jsem zvědavá, co řekne.

„Tam celý svět posílá svoje semínka k uložení pro případ, že někdy budeme potřebovat znovu vybudovat některou populaci.“

„Proč je to až tady?“

„Kvůli ochraně. Permafrost udržuje semena v chladu a je to dost daleko od lidí, takže sem nepřijdou.“ Podívá se na mě. „Semenné banky nejsou nic nového, to víš.“

„Dobrá.“

„Akorát že tahle je jedna z posledních. A má největší sbírku semen z celého světa. Spousta jich už nikde jinde neexistuje – jsou vzácná a ohrožená, a dokonce z divočiny vymizela. A nejsou tu jenom zemědělská semena, je tu všechno.“

„Kolik je ti?“

„Devět.“

„Jsi dost starý na to, abys věděl, co je pro tebe dobré?“

„Jak to myslíš?“

„Nepůjdeme dovnitř? Mrzne mi tady prdel.“

Zahihňá se, možná tomu sprostému slovu. „Jsem na to zvyklý, ale ty ne.“ Zamíří ke dveřím, ale já se za ním ještě nevydám. Zkouším přijít na to, jak se postavit na nohy, jak znovu vylézt po těch schodech nahoru. Chodit sem dolů byla velká chyba, měla jsem se prostě vyčůrat do postele.

Ten chlapec, Orly, se vrátí. Zdá se, že rozumí, protože mě tahá za paži, až mě víc narovná, a pak mi nastaví rameno, abych se mohla opřít. Z úst mi unikne zaskučení, když se vydrápu po jeho těle do stoje a opřu se o něj. Zapotácí se pod mou vahou, ale oběma se nám podaří zůstat stát. Společně pak nemotorně, opilecky klopýtáme zpátky k majáku. Už jen při pohledu na schodiště se mi zvednou útroby, a tak to raději vezmu stranou do obývacího pokoje, kde se zhroutím na starý sametový gauč. Lebka se mi pokouší puknout a tělo mám jako mezi mlýnskými kameny. Orly přes mě přehodí deku. Vyděsí mě, když vidím, jak si lehá na podlahu vedle mě. „Copak nemáš postel?“

Přikývne. Zavře oči.

Také se je snažím zavřít, ale cítím, že je tady, že se třese. „Myslela jsem, že jsi říkal, že jsi na to zvyklý.“

„Ano… jsem.“ Stěží procedí ta slova mezi drkotajícími zuby.

Podrážděně nadzvednu deku. „Pojď sem. Honem.“

Zavrtá se vedle mě, vejdeme se jen tak tak, ale navzájem se zahříváme. Nakonec si opírám tvář o jeho záda a poslouchám tlukot jeho srdce. Ten drobný tlukot mi připadá pod tou nesmírnou rozlohou zdejšího nebe maličký a zranitelný, a já myslím na kamenné zdi této budovy a prázdné pokoje a jeho otce na opačné straně ostrova. Pomyslím na něj, že je tu tak sám, jenom se mnou, v podstatě s nikým.

V hlavě se mi formuluje otázka současně s varováním, abych ji nepokládala.

„Kde máš maminku, Orly?“

Jeho hlas, když se ozve, je ztlumený dekami. „Umřela.“

Vzdychnu. Poslouchám tlukot. Po chvíli řeknu: „Ta moje taky,“ a cítím, že kluk usíná.

Dominic

Je tma a ona mi říká, abych neotvíral oči. Že když se zkusím podívat, odejde. To už vím, takže svírám víčka tak pevně, až mě začne bolet hlava, ale pro ni udělám cokoli.

Jsem tady, říká a působí to tak, cítím její dech na tváři, na rtech. Ještě jsem nezašel tak daleko, abych nevěděl, že je to iluze. I když slyším její slova, zároveň slyším i sebe, jak se napomínám, abych s tím přestal, proboha, už s tím přestaň. Jenže ona je tak hebká a já se nakonec zachovám zbaběle. Dovolím své manželce, aby mě objala, a já držím své oči ve tmě pevně zavřené.

Tady na Ostrově buřňáků jsou slunečné chvíle krátké. Dnes ráno je nebe světle šedé a na obličeji cítím mžení, když vyjdu z kontejnerového domku. Protože je odliv, pokračuji po skaliskách a dávám pozor, abych neuklouzl.

Cílem této cesty na jih bylo hlavně stabilizovat situaci v úložišti a vypořádat se se svinčíkem v domku, ale také jsem se chtěl podívat, jestli tu není nějaká loď.

Je tu jediné místo, kolem kterého jsem cestou sem na jih nešel, skalnatá zátoka, kam je těžké se dostat pěšky. Obejdu skaliska zakřiveného výběžku a začnu sestupovat z prudkého, drolivého útesu, až se skály rozevřou a dole se objeví tmavá vodní kapsa. Silný proud, kterému říkáme Drift, tady končí a odpočívá na podloží rozeklaných skalisek. A mezi těmi kamennými zuby jsou zaklíněné znetvořené trosky malé lodi, která dopravila tu cizinku na náš břeh. Je mi naprosto jasné, že pokud byl v té lodi ještě někdo, je mrtvý.

* * *

Moje dvě starší děti nejsou nahoře v majáku, jsou na pláži na nejužším místě šíje, kterému říkáme pas. Prodírám se k nim kolem mohutných těl rypoušů sloních. Většinou si mě nevšímají, ale několikrát se ozve varovné zachrochtání, abych dával pozor, kam šlapu, a jeden mi mrskne písek na boty.

Raff sedí na jemném černém písku, hladkém skoro jako bláto, a říká něco Fen, která stojí před ním a pomalu si protahuje nohy.

Podívají se na mě, když přijdu blíž. Oba mají po matce modré oči a blond vlasy. Skoro jako dvojčata, říkávali jsme. Narodili se deset měsíců po sobě a bože, ty začátky byly pekelné, naše manželství přežilo jen zázrakem.

„Už se probrala?“ zeptám se.

„Ještě jsme nahoře nebyli,“ pronese Raff omluvně.

„Samice rodí!“ oznámí Fen.

Přikývnu.