Dirk Husemann

DIE WINDSOR AKTE

Copyright © 2023 by Bastei Lübbe AG, Köln

Alle Rechte vorbehalten

Translation © 2025 by Rudolf Řežábek

ISBN 978-80-284-0943-2

Prolog

V pohoří Harz
duben 1945

Když vyslovíš, co si přeješ, nikdy se to nestane.

Desátník Lance Ennis si vzpomněl na otcova slova, když se obtížně prodíral lesem. Bagančata měl plná bláta, které se na ně přilepilo, když pochodoval válkou zpustošenou Evropou. Na lesní půdě pokryté jehličím vydávala jen tiché praskavé zvuky. Ennis držel pušku oběma rukama a sevřel ji ještě silněji, když plukovník Pickett znovu podnítil jeho pověstnou pověrčivost.

„Co nevidět tam budeme!“ zavolal na něj Pickett přes rameno. „Pak pro nás válka skončí.“

Ennis by nejradši svého nadřízeného vyzval, aby držel jazyk za zuby. Copak Pickett nezná staré pravidlo? Nebo mu je naprosto lhostejné?

Hluboko pod oběma muži, na svazích Brockenu, duněla děla v boji o poslední pozice wehrmachtu. Copak tahle válka nikdy neskončí? Pro něj, desátníka Lance Ennise, pravděpodobně ne. Měl tu smůlu, že patřil k nejproklínanější jednotce britských ozbrojených sil – k rotě Wiltshire Yeomanry, Wiltshirské domobrany, která měla za úkol zabezpečit německé spisy dříve, než je nepřítel stihne zničit. Život proti papíru. Ennis nikdy nepochopil, proč britská armáda prohlásila takový nesmysl za cíl mise. Dobývání měst, osvobozování koncentračních táborů, ochrana žen a dětí – to byly úkoly pro vojáky, to byl smysl a účel toho, proč sem dorazili. Sbírat a zajišťovat dokumenty bylo snad poslání pro byrokraty.

Plukovník Pickett byl jiného názoru. „Tamhle vpředu!“ vykřikl a ukázal mezi stromy. „To je určitě to místo.“ Bylo těžké tomu uvěřit, ale i když už půlhodiny stoupali do kopce, důstojník se rozběhl ještě rychleji. V jedné ruce držel revolver Webley, v druhé mával skládacím rýčem.

„Pozor, plukovníku!“ zvolal Ennis a zastavil se. Pickett dobře věděl, že wehrmacht zaminoval celý les, aby zastavil pronásledovatele. Plukovník bez ohledu na to prostě pádil dál. Ale co, ať si to užije! Ennis už toho měl plné zuby. Stáhl si cestovní zavazadlo z ramen a odhodil je na zem. Krátce uvažoval, jestli si má jednoduše sednout ke stromu, natáhnout si bolavé nohy a počkat, až se Pickett vrátí. Ale ten šílenec by ani na chvíli nezaváhal a postavil ho před soud za neuposlechnutí rozkazu – poté, co toho spolu tolik prožili.

Ennis zuřivě kopl do batohu, znovu si jej nasadil a šel dál. Přitom se snažil našlapovat přesně v Pickettových stopách, v jemných otiscích v lesní půdě, protože ty zaručovaly, že tam na něj nečeká žádná mina. Asi po sto metrech našel plukovníka před skupinou podivně tvarovaných skal.

Pickett se na Ennise usmál a položil jednu nohu na kámen jako lovec velké zvěře, který pózuje nad sloní mršinou. „Čarodějnické kameny,“ zdůraznil. „To musí být ony.“

Skály vypadaly téměř strašidelně jako tři vzpřímené, k sobě přitisknuté postavy. Uprostřed nich zela dutina, něco jako jeskyně. Právě tohle jednotka hledala, protože v Goslaru dostali tip, že pod kameny je něco zakopáno. Za tuto stopu zaplatili dva z Ennisových kamarádů životem: Millnera a Shaftsburyho zabil při cestě sem odstřelovač. Teď už zbyl jen on a plukovník.

Pickett hodil rýč Ennisovi k nohám. „Kopejte!“ přikázal. „Dostaneme za to vyznamenání.“

Množným číslem myslel plukovník jen sebe, ale na tom stejně nezáleželo, protože i v tomto případě platilo, že co se vysloví, to se nikdy nesplní.

Ennis odložil pušku Lee-Enfield stranou a rozložil rýč. Zajistil panty. Než se pustil do práce, znovu se rozhlédl po pronásledovatelích a pak zarazil čepel nástroje do země.

Okamžitě mu bylo jasné, že pod Čarodějnické kameny někdo nedávno něco zakopal. Lesní půdu mělo vlastně prostupovat husté předivo kořenů stromů, ale rýč v Ennisově ruce pronikl hluboko a bez námahy se dal zase vytáhnout i s librou kypré zeminy. Tady už někdo kořeny osekal, ve zvětšující se díře byly vidět jejich světlé pahýly.

Pickett se podílel na práci tím, že se opřel o kámen a cpal si dýmku. Když ji zapálil a zabafal, vypustil oblak dýmu, který průvan okamžitě rozdělil na jednotlivé proužky. Snad ani neexistuje jasnější způsob, jak na sebe upozornit odstřelovače, pomyslel si Ennis. Plukovníkovi nejspíš brzy vystřelí dýmku přímo z úst.

Možná to bylo proto, že ve vzteku znovu a znovu vrážel rýč do země. Už po několika minutách narazil na něco tvrdého. Zvuk lopaty na kovovém povrchu dobře znal z jiných akcí, které ho s jeho jednotkou zavedly do německých měst jako Frankfurt, Hannover a Göttingen.

Oba muži společně vytáhli něco zabaleného do tmavě zelené pláštěnky důstojníka wehrmachtu. Pickett pršipláť odhodil a odhalil plechovou bednu s visacími zámky na dvou záklopkách. Ennisovi trvalo dlouho, než pažbou pušky vylomil zámky, ale výstřel by je prozradil.

„Ustupte, desátníku!“ přikázal Pickett a vyfukoval přitom Ennisovi do obličeje obláčky z dýmky, která jako by mu teď srostla s koutkem úst.

Ennis zamžoural proti dýmu. „Proč?“ nechápal. „V té bedně nebude nic výbušného.“

„Třeba ano,“ nadhodil Pickett a významně se usmál. „Ale jinak, než si myslíte. Tak do toho! Zajistěte bezprostřední okolí.“

Ennis o pár kroků ustoupil. To, že se plukovník postavil do první linie, se mu vůbec nepodobalo. Něco tu bylo shnilého, Ennis to přímo cítil, i přes vůni jehličí, mechu a lesní zeminy.

„Větší odstup, desátníku!“ vyštěkl Pickett. „Přejděte na druhou stranu skal a pozorujte oblast pod námi. Potřebuji tady trochu času. Hned jak skončím, tak vás zavolám.“

Co má Pickett za lubem? Ennis vrhal podezíravé pohledy přes rameno, zatímco obcházel Čarodějnické kameny. Nakonec už důstojníka neviděl. Skaliska mezi muži také zajišťovala, že nemohl ani slyšet, co Pickett dělá.

Ennis zaujal své místo, opřel se o pušku a rozhlédl se po krajině. Temně zelené lesy a rokliny – u nohou se mu rozprostíraly výběžky pohoří Harz. Na některých místech stoupal mezi korunami stromů kouř. Člověk by si skoro myslel, že se z lesů odpařuje vlhkost. Ennis se tím však nenechal zmást: mračna kouře byla neklamnými příznaky zkázy. Boje proti Němcům pokračovaly. Cítil dokonce i kouř ze střelných zbraní.

Ennis zavětřil. Ten zápach byl příliš intenzivní, než aby pocházel odtamtud. Škubl sebou. Hořelo na opačné straně Čarodějnických kamenů. Pickett!

Málem vyděšeně upustil pušku. Rozběhl se kolem skal a dorazil právě včas, aby spatřil plukovníka, jak klečí před otevřenou bednou a oběma rukama ochraňuje malý ohýnek, který v ní plápolá, a fouká do něj.

Ennis se dvakrát nerozmýšlel a uštědřil Pickettovi kopanec. Plukovník se svalil stranou a Ennis šlápl botou, která právě zasáhla Pickettovo rameno, do bedny. Oheň pod těžkým bagančetem uhasl. Z podrážky pobité hřeby se uvolňovaly kusy bláta a čvachtavě dopadaly na dokumenty, které teď byly v bedně vidět. Na deskách horního spisu zela vypálená díra s černým okrajem.

„Co jste to udělal?“ zakřičel Ennis.

„Desátníku…,“ začal Pickett, ale Ennis ho nepustil ke slovu. Rozkročil se nad důstojníkem a namířil na něj pušku.

„Kvůli dokumentům v téhle bedně zemřeli Millner a Shaftsbury. A vy chcete cenu za smrt mých kamarádů prostě jen tak spálit?“ Ennis viděl plukovníka jako skrze rudou mlhu. „Jste zrádce. Pracujete pro nacisty. Měl bych s vámi hned tady udělat krátký proces.“ Křečovitě sevřel hlaveň a pažbu pušky.

V Pickettově obličeji se mísil hněv se zoufalstvím. „Přikazuji vám, abyste ustoupil stranou, desátníku. Nechte toho, vy hloupý idiote. Vůbec nic nechápete. A já bych vám to nesměl vysvětlit, i kdybych chtěl.“

„Zkuste to, než vás oddělám,“ požadoval Ennis.

Pickett si olízl rty – jazyk měl špičatý a téměř bezbarvý. „Dokumenty v této bedně, pokud se dostanou do nesprávných rukou, otřesou Spojeným královstvím v základech, možná ho dokonce zničí. Ty doklady musí být zničeny. Čím dříve, tím lépe.“ Polkl a změnil tón. „Pomozte mi, desátníku! Pomozte mi zničit ty důkazy.“ S těmi slovy natáhl k Ennisovi ruku.

Ennis se podíval na Pickettovy prsty. Přímo uprostřed války si důstojník našel čas, aby si ostříhal a pilníkem obrousil nehty. Vypadaly jako něco, co sem nepatří, ani na toto místo, ani do této doby. Ennis sklonil pušku a chytil ho za ruku.

Příliš pozdě si všiml pistole v Pickettově druhé ruce. Už ležel na zemi, když jeho mozek teprve zaregistroval ránu. Při pádu se obličejem zabořil do jehličí, takže teď lapal po dechu a nasával suchou pichlavou prsť. Otřásal jím kašel. Vzápětí ucítil, jak vůní pryskyřice stromu prostupuje kovová chuť krve.

Převrátil se. Ten pohyb trval dlouho. Aspoň že mu Pickett hned nevpálil druhou kulku do hlavy. Plukovník se zvedl.

„Zrádce!“ zasípal Ennis. Cítil, jak mu srdce buší jako zvon.

„Vy vůbec ničemu nerozumíte,“ poznamenal Pickett a oklepal si špínu z nohavic kalhot, „ani teď, když jsem vám všechno vysvětlil. Promiňte, desátníku Ennisi. Závisí na mně bezpečnost naší země. Nemohu riskovat, že mi zabráníte ve zničení těch spisů nebo komukoli řeknete o jejich existenci.“ Pickett zvedl pravou ruku s pistolí, opřel si ji o levou a přimhouřil jedno oko, když se díval hledím a muškou do smrtelně bledé tváře Lance Ennise. „Teď vás zastřelím, Ennisi.“ Udělal krok ke své oběti. „Odpusťte mi.“

Detonace nášlapné miny Picketta na místě roztrhala na kusy a Ennise odhodila na kmen stromu. Při nárazu si zlomil tři žebra a levé zápěstí. Bláto a ostatky plukovníka Picketta mu vystříkly do obličeje a exploze ho na několik hodin připravila o sluch. Ale přežil. Do konce života se nezbavil pískání v uších. I v požehnaném stáří mu připomínalo, že by člověk nikdy neměl nahlas vyslovit, co si přeje. Protože pak – a zásluhou plukovníka Picketta to Ennis věděl lépe než kdokoli jiný – se to nikdy nesplní.

Část 1

1

Cambridge
duben 1992

„A co si přejete ode mě?“ zeptala se archivářka. Šedivé vlasy měla spletené do copu, jehož konec jí spadal přes ramena. Účes byl na její věk vlastně příliš mladistvý, ale zvláštním způsobem se hodil k ostražitému pohledu. Oči se jí leskly jako olejové skvrny v kaluži deště. Kůži na obličeji měla stále napjatou, ženin věk se dal vytušit jen podle rukou. Byly to ruce někoho, kdo to měl v životě těžké, a to nejen v doslovném slova smyslu.

„Co si od vás přeji?“ opáčil a usmál se. „Jestli jste mě teď poslouchala a můj dědeček Lance Ennis měl se svou pověrou alespoň náznakem pravdu, pak bych na tuto otázku raději neměl odpovídat. Ale já přesto…“

„Tak to jste se dostal do nelehkého dilematu,“ přerušila ho a věnovala mu úsměv. Měla rovnoměrné bílé zuby. Všechno na té pozoruhodné ženě bylo brilantní, zejména její intelekt, a pokud chtěl dosáhnout svého cíle, musel se s ním teď chtě nechtě poměřit.

„Jaké dilema myslíte?“ zeptal se a snažil se uvolnit křečovitá ramena.

Položila tužku na vínový psací stůl, který byl až na Rogerovu vizitku prázdný. Sám sebe se ptal, jestli aspoň tohle na ni udělá dojem. „Roger Ennis. Šéfreportér. Evening Standard. Londýn.“

„Vaše dilema,“ vysvětlila archivářka, „spočívá v tom, že mi musíte říct, co tady chcete, jinak vám nedokážu pomoct. Podle logiky příběhu, který jste mi právě vyprávěl, to ale nesmíte udělat, protože jinak vám osud nedovolí dosáhnout kýženého cíle.“ Tvářila se naprosto vážně, když dospěla k logickému závěru: „Takže budete muset odejít s nepořízenou, pane Ennisi. Ledaže byste mě vodil za nos. Jenom v takovém případě se můžete ptát, ale já bych se urazila, protože pak byste plýtval mým časem na nějakou anekdotu.“

Roger si odkašlal, aby zakryl, že se mu nedostává slov. Této slečně Imbertové se nedalo tak snadno nahlédnout do karet. Musel si přiznat, že čekal někoho, koho desítky let v archivu proměnily v lidskou složku, kterou on, šéfreportér, jen vytáhne z police a otevře. Nyní se však ukázalo, že tento pořadač je ve skutečnosti pancéřovaný trezor. A on neznal kombinaci zámku.

„Možná bychom měli nechat ty staré historky spát,“ navrhl. „To, co od vás vlastně chci, je jediná informace. Nic víc.“

„A myslel jste si, že dědečkovy zážitky z války vás v mých očích opravňují k tomu, abyste se tu informaci dozvěděl.“ Při slově „informace“ slečna Imbertová významně povytáhla obočí. Přitom jí brýle s tenkým zlatým rámečkem sklouzly a ona si je musela přistrčit zpátky ke kořeni nosu. I toto gesto se jí povedlo s dokonalou grácií.

Roger se rozhodl, že navodí dojem, jako by se chystal uznat porážku. „Ano, přesně tak. Pochopila jste to správně. Můj dědeček Lance Ennis ty dokumenty na konci války našel a zachránil je před zničením. Nikdy mi neřekl, co v nich je. Jenom to, že je odevzdal. Nacházejí se tady v Cambridgi. V tomto archivu. Rád bych je viděl.“ Naklonil se dopředu a pokusil se o důvěrný tón. „Dědeček kvůli těm dokumentům riskoval život. Těžce zraněný je s sebou vlekl přes pohoří Harz. Nakonec ho našli vojáci a odvezli ho do americké vojenské nemocnice. Bednu Američané dopravili do Washingtonu. Dědeček si nechal potvrdit, že odevzdal kompletní obsah.“ Roger vytáhl z aktovky dokument a posunul jej ke slečně Imbertové. „Mám potvrzení o přijetí od amerického generála McCammona.“

Archivářka zvedla dopis k očím a přečetla si ho. Patrně text studovala velmi intenzivně, protože jí těch deset řádků trvalo dost dlouho. Pak ho otočila, zjistila, že je na zadní straně prázdný, a podívala se na Rogera přes okraj papíru. „Nechápu, proč jste v takovém případě tady, a ne ve Washingtonu?“

Tuto otázku očekával. „Tam jsem už byl. V Knihovně Kongresu ve Washingtonu D.C. jsem narazil na dopisy, které Winston Churchill jako tehdejší ministerský předseda posílal americkému prezidentovi. Churchill v něm žádá Eisenhowera o vydání jistých dokumentů. Eisenhower poté poslal do Londýna něco, za co mu Churchill až trochu exaltovaně poděkoval. Nevím, co se tehdy dostalo přes Atlantik. Američanům však zjevně více vyhovovalo, že nemuseli být sami zodpovědní za bezpečnost těch dokumentů. Podařilo se mi sledovat tuto stopu z Washingtonu do Londýna a odtud vedla sem, do Národního archivu vládních závazků během druhé světové války. Chtěl bych ty dokumenty vidět.“

„Probouzíte ve mně zvědavost,“ přiznala archivářka tiše. „Tajné dokumenty. A navíc důležité pro samotného Churchilla. Co za tím podle vás vězí? A proč o tom chcete informovat?“

Rogera polilo horko. Teď se ukáže, jestli těch šest měsíců práce, které do toho příběhu investoval, bylo marných, nebo mu takříkajíc bude umožněn přístup do nejsvětější svatyně. Nejraději ze všeho by si teď uvolnil kravatu a rozepnul horní knoflík košile, ale včas se vzpamatoval. Kdyby působil nejistým dojmem, mohlo by ho to v jejích očích jedině zpochybnit.

„Domnívám se, že to jsou historicky významné listiny, slečno Imbertová. A historie naší země se týká všech. Vás, mě, toho muže na ulici…“

„A vašeho vydavatele, který vám za tenhle trhák vydaný v rekordním nákladu patřičně zvýší plat. To je přece to, v co doufáte.“ Nečekala na jeho reakci, ale luskla prsty o papír, až to zapraskalo. „Možná na tom příběhu něco je,“ uznala. „Třeba je tam taková bedna s tajemnými dokumenty. A možná,“ zvedla ukazováček, „máte právo do nich nahlédnout.“ Přistrčila papír zpět k Rogerovi, pohodlně se na židli opřela a spojila prsty obou rukou. „Ale abych ty dokumenty našla, potřebuji signaturu. Máte nějakou?“

Roger se zamračil. „Jakou signaturu?“

„Jsme archiv,“ vysvětlila slečna Imbertová. „Uchováváme dva miliony čtyři sta čtyřicet osm tisíc dokumentů z druhé světové války. Abychom se v tom množství lépe zorientovali, pracujeme se signaturami. O něčem takovém jste už určitě slyšel.“

„Samozřejmě vím, co je to signatura.“ Rogerův pohled přelétl místnost, v kratičkém okamžiku, který se vymykal racionálnímu uvažování, se domníval, že písmena a čísla, která hledal, se na stěně za slečnou Imbertovou rozzáří jako nějaké mene tekel. Vzápětí se opět uklidnil a bojoval s rozhořčením, jež se ho zmocnilo. Vážně si myslí, že ho pod chatrnou záminkou může takhle vypoklonkovat? „Ve většině archivů je to přece tak, že zaměstnanci znají signatury a pomáhají návštěvníkům najít, co potřebujou.“

Slečna Imbertová přikývla. „Tady nejsme ,většina archivů‘. Ale i tak bych byla ochotna vám tu signaturu opatřit. Ovšem za tím účelem byste mi musel říct, co přesně mám hledat. Jde o úsek ,Velká Británie‘, nebo ,Německá říše‘? Pocházejí ty dokumenty z roku 1945, nebo byly v tomto roce nalezeny?“

„To… to nevím.“ Vlastní koktání přispělo k tomu, že Roger přece jen ztratil klid. „To je přece důvod, proč jsem tady. Abyste mi pomohla.“ Naléhavost jeho hlasu přiměla slečnu Imbertovou znovu povytáhnout obočí. V jejím výrazu se teď zračila arogance. Roger se už nedokázal ovládnout. Zvedl aktovku a praštil s ní o archivářčin stůl. „Nechme už konečně tohohle tyátru! Myslím, že velmi dobře víte, co po vás chci. A lidé, kterých by se mohl obsah těch dokumentů týkat, jsou se vší pravděpodobností dávno mrtví. Nikdo vás už nebude žalovat, když mi prokážete malou laskavost.“

Ženin chladný pohled stačil k tomu, aby Rogera umlčel. „Mrtví, říkáte? Věřte tomu nebo ne, ale i já patřím k válečné generaci. A kupodivu se stále cítím velmi naživu. Nebo snad máte jiný názor?“ Navenek vypadala klidně, ale na krku jí pulzovala žíla. Roztaženými prsty odstrčila aktovku přes psací stůl, až spadla na podlahu.

Roger cítil, jak se mu kůže na čele a tvářích rozpaluje. „Tak jsem to nemyslel.“

„Opravdu?“ ušklíbla se archivářka. „Ale já jsem to tak pochopila. A na čí perspektivě záleží?“

Roger se jí mlčky podíval do očí a hledal v nich záblesk, škubnutí očních víček, něco, co by prozrazovalo nějaké bolavé zranitelné místo. Ale v pohledu se jí zračilo tak skálopevné přesvědčení, že by stejně dobře mohl mluvit s fotografií.

„Tak dobře,“ podvolil se, sehnul se a zvedl aktovku. Černá kůže s odřenými skvrnami na okrajích působila chladně a bez života. Přehnul klopnu a zacvakl zámek. „Pokud mi nechcete pomoct, půjdu tedy oficiální cestou a zapojím do toho právníka. Už jsem se informoval o svých možnostech.“ To byl bluf a ona to nejspíš věděla. Ale tahle hrozba pomohla Rogerovi dostat se z ringu se vztyčenou hlavou.

Vstal, sejmul z věšáku staromódní klobouk a nasadil si ho.

Slečna Imbertová se také zvedla, prošla kolem něho a otevřela dveře. „Na shledanou, pane Ennisi,“ rozloučila se. „A hodně štěstí s vaší reportáží.“ Na tváři se jí mihl úsměv, při kterém jí zacukaly koutky úst.

Roger odešel z kanceláře. Na chodbě uslyšel, jak za ním dveře s tichým cvaknutím zapadly do zámku a vzápětí se ozval zvuk otáčejícího se klíče.

2

Cambridge
duben 1992

„Coat & Arms“ se nacházel na břehu řeky Cam. V horním patře hostince byly pokoje pro hosty. Vyznačovaly se nesmyslnou spartánskou skoupostí. Roger si umyl obličej nad lavorem plným nepříjemných pachů a poté ztěžka dopadl na proleželou matraci postele. Světlo z barevného stínidla se zavěšenými skleněnými korálky vytlačovalo stíny do rohů. Jakkoli bylo všechno ošuntělé a bezútěšné, hodilo se to k dnešnímu dni, k celému tomuto příběhu. Zkřížil ruce za hlavou a očima sledoval pavouka, který pilně spřádal na stínítku bizarní pavučinu.

Vedle postele stál telefon a čekal, až Roger zvedne sluchátko a zavolá Jenningsovi. Už předem věděl, jak se bude rozhovor vyvíjet. Šéf jeho oddělení se ho zeptá, jak probíhala reportáž, právě ten příběh, do kterého Roger vkládal naději, že se z bulvárního pisálka vypracuje na investigativního novináře. Jennings ho neochotně uvolnil z jeho obvyklých povinností, tedy psaní článků pro bulvární stránky, které se týkaly hlavně skandálů královské rodiny. Roger převyprávěl šéfovi příběh svého dědečka Lance Ennise a podařilo se mu ho přesvědčit, že by mohl odhalit tajemství dokumentů z druhé světové války. Jennings se na tuhle návnadu opravdu chytil. Zřejmě tajné spisy, o jejichž vydání Churchill požádal amerického prezidenta Eisenhowera, byly příslibem novinářské bomby. V Evening Standard by se z toho klidně mohl stát i titulní článek. Jennings dokonce schválil náklady na cestu do Washingtonu. Kdyby se teď Roger vrátil do redakce s prázdnýma rukama, nedovolili by mu ani informovat o drbech ze života královské rodiny. Byl by naprosto vyřízený.

Narovnal se, posadil se na okraj postele a zavřel oči. Ztěžka dýchal. Proč ještě prodlužovat další čekání? Dříve nebo později bude muset ten telefonát uskutečnit. Pomalu a váhavě, jako by sluchátko bylo z rozžhaveného železa, natáhl ruku k telefonu. V duchu už viděl Jenningsovu tvář zrudlou hněvem, až se šéf doví o nezdařeném příběhu. Ale kdo mlčí, nebojuje.

Roger ztěžka položil ruku na sluchátko. V tu chvíli se ozvalo zazvonění. Trhl sebou a s úžasem se zadíval na hnědý přístroj. Že by ho Jennings předešel? Nikdo jiný tohle číslo neměl, dokonce ani Sarah.

Křečovitě sevřel sluchátko, když zvedl telefon a snažil se, aby to vyznělo sebejistě. „Jenningsi, jsem velmi blízko. Dejte mi ještě den nebo dva. Musím obměkčit archivářku.“

„Tady je slečna Imbertová,“ ozvalo se ze sluchátka. Následovalo odkašlání. „Pane Ennisi, byl jste dnes ráno u mě v archivu.“

Roger odtrhl sluchátko od ucha tak prudce, jako by od něj dostal elektrošok, a upřeně se na něj zadíval. Její hlas teď zněl tence a nosově. „Pane Ennisi? Jste tam?“

Znovu si přiložil sluchátko k uchu. „Ano,“ potvrdil po chvilce váhání, „jsem tady.“ Zakašlal. „Kde jste vzala tohle číslo? Jak víte, že jsem tady?“

„Sejdeme se ve tři hodiny ve Stourbridge Common. Do parku vstupte po Green Dragon Bridge a držte se vlevo. U řeky stojí stará smuteční vrba, největší strom široko daleko. Sednu si pod něj na lavičku.“

„Cože? Proč? Neodpověděla jste mi na mé otázky.“ Roger poslouchal se sluchátkem u ucha, ale archivářka už zavěsila. Stále ještě se sluchátkem v ruce zíral z okna. Sluneční paprsky se leskly jako mosaz na střechách protějších domů. Měl pocit, že zase může volněji dýchat, že má hlavu opět nad vodou. Třeba Jenningsovi přece jen sdělí dobrou zprávu.

*

Green Dragon Bridge se klenul přes řeku Cam a vedl k místu v parku, které popsala slečna Imbertová. Roger na okamžik postál na mostě. Pod ním klouzala veslařská loď, elegantní osmiveslice. Veslaři měli na sobě přiléhavé dresy a navzdory chladu byli zbroceni potem. Nořili vesla do vody s úžasnou pravidelností. Posádka se pohybovala jako jediný organismus.

Smuteční vrbu na druhé straně řeky opravdu nebylo možné přehlédnout. Velký strom se majestátně tyčil na břehu. Roger uviděl pod svěšenými větvemi dvě nohy. Slečna Imbertová na něj čekala.

Přešel most a uvažoval, jestli pro něj záměrně vybrala trasu přes Green Dragon Bridge, protože věděla, že ji v duchu označil jako dračici.

Když rozhrnul zástěnu z větví, uviděl ji, jak přímo před ním sedí na lavičce v modrém kabátě, který připomínal kabát námořnické uniformy. Velké mosazné knoflíky na klopách se v jarním slunci blýskaly jako medaile. Na nohou měla vysoké hnědé kožené boty, které se ztrácely pod lemem tvídové sukně. Byla oblečená opravdu neobyčejně elegantně.

„Tady přece sedíte ve stínu,“ upozornil Roger. „Neposadíme se radši na lavičku, kde svítí slunce? Je tam tepleji.“

Slečna Imbertová poklepala na dřevěné latě vedle sebe. „Posaďte se, mladý muži. Určitě neumrznete, dokonce ani vedle takového zimomřivého strašáka, jako jsem já. Myslíte, že jsem si tohle místo vybrala na opalování?“

Roger si sedl vedle ní. Okamžitě ucítil chlad zeleně natřeného dřeva. Všiml si také, že má odsud dokonalý přehled o všem, ale sám zůstává téměř neviditelný.

Do nosu mu pronikla bergamotová vůně. „Podívejte, veslaři!“ Archivářka ukázala na řeku, necelých deset stop od nich. Kolem se prohnala další osmiveslice. Voda až k nim přenášela zrychlený dech sportovců, doprovázený čvachtavým tleskáním listů vesel.

„Na Camu je to pomalu jako na dálnici,“ prohodil Roger.

„Měl byste tu někdy být časně ráno,“ upozornila. „Mnoho veslařských klubů trénuje před začátkem pracovní doby, takže na hladině vznikají skutečné dopravní zácpy.“ Slečna Imbertová pokrčila nos. „Cítíte to?“

Roger zavětřil. Byl tu její parfém, vůně řeky a…

„Husí trus,“ upřesnila. „V tomto ročním období může sloužit jako teploměr. Pokud zapáchá, pak je dost teplo na trénink. Na druhou stranu, jestliže nic necítíte, je na vodě zima. To nastoupí do člunu opravdu jen ti nejstatečnější.“

Podíval se na ni. „Vypadá to, že se ve veslování vyznáte. Vždycky jsem si myslel, že je to mužská doména.“

S úsměvem se opřela a natáhla nohy.

Ale teď už bylo nezávazného rozhovoru dost. Roger hořel zvědavostí. „Proč jsem tady? Rozmyslela jste si to? Řeknete mi, co bylo ukryto v té bedně, kterou našel můj dědeček?“

Zadívala se na něj velkýma očima, stejným jiskřivým pohledem, který obdivoval už dopoledne. „Ne,“ odmítla. „Musím vás zklamat, pane Ennisi. O bedně nic nevím.“

Roger se zamračil. Má ho snad za blázna? „Tak proč jsme tady? Abychom si popovídali o veslování?“

Usmála se – a byl to vřelý úsměv. „Do jisté míry ano. Ale nechci vás už déle napínat. Jak zní to staré přísloví? Jen ti, kteří poslouchají, mohou porozumět. Chcete porozumět, pane Ennisi?“

Její pohled se setkal s Rogerovým. Mlčky se na sebe dívali. Na jeden nádech, dva, tři. Pak Roger sáhl do náprsní kapsy bundy a vytáhl propisovačku a zápisník, vázaný v šafránové kůži. „Tak spusťte.“

Položila mu ruku na paži. „Schovejte si to.“ Když zaváhal, dodala: „Teď s vámi pocestuji zpátky v čase, a to se dá udělat jen v mysli.“

Roger několikrát cvakl náplní propisovačky a zápisník zavřel. „Doufejme, že ten příběh nebude příliš dlouhý. Nemám zrovna nejlepší paměť.“

„Dobré příběhy se vyznačují tím, že si přejete, aby nikdy neskončily,“ odpověděla. „Tenhle je jeden z nich.“

3

Cambridge
březen 1940

Husí trus. Ten štiplavý odér plus pach vodních rostlin a výparů z potu osoby před sebou. Ajax se zhluboka nadechl a opřel se do vesla. Člun vystřelil po řece, jako by letěl. Ponořit. Vyzkoušel odpor a zakotvil kormidlo přesně ve vodě. „Zabrat na levoboku!“ Rozkaz kormidelníka uposlechlo všech osm veslařů najednou. Ajax cítil, jak mu srdce buší do rytmu úderů vesel. Tento tým byl jedinečný – a on byl jeho součástí.

Vzhledem k tomu, že seděl zády ke směru jízdy jako ostatní veslaři na osmě, viděl, jak konkurence zaostává. Londýnská osmiveslice právě mizela za ohybem řeky, zhruba tam, kde začínal park Stourbridge Common. Krok s nimi držel jen Oxford. Jeho veslaři byli doslova přilepeni k zádi lodi z Cambridge. Stačila jediná chyba a úhlavní rivalové by je předjeli a závod rozhodli ve svůj prospěch. Ale udělat takovou chybu by si nikdy nedovolili.

„Haf! Haf! Haf!“ Diváci se shromáždili na břehu, někteří si přinesli židle, jiní stáli na bednách s ovocem, aby měli lepší výhled. Ajaxe přiměly takové povzbuzující výkřiky k úsměvu. Platily jemu, braly si na mušku jeho příjmení. Doggerton. Zpočátku ho takový výsměch s narážkou na psy rozzlobil a nejednou dal tomu či onomu spolužákovi jasně najevo, že vysmívat se skutečnému Skotovi se nevyplácí. Později se ale naučil, že pěstmi nedokáže změnit svět ani lidi. Byl prostě Ajax Doggerton, zkráceně Dog, pes – a to pro své přátele i nepřátele. A jako jednoho z nejlepších veslařů v Cambridgi ho respektovali a zároveň se ho obávali.

„Hotovo!“ vykřikl kormidelník. Odchylka kurzu se vyřešila. Člun zamířil k cíli. Pro Ajaxe to byl jediný neuspokojivý okamžik ve veslování: nemohl vidět, jak se blíží cíl.

„Haf! Haf!“ Výkřiky ze břehu se teď ozývaly v rychlejším rytmu. Závod se chýlil ke svému vyvrcholení. „Cambridge! Cambridge!“ znělo ze všech stran. Pro Oxford a Londýn bylo slyšet jen několik hlasů. To však soupeřům nezabránilo v tom, aby nyní zmobilizovali všechny síly. Ajax polekaně viděl, jak se čelo konkurenční lodi přiblížilo a v příštím okamžiku dosáhlo úrovně jejich kormidelníka.

Muž. Dvě paže. Jeden pohyb. Osmiveslice z Cambridge ještě jednou zrychlila. Přitom to bylo téměř nemožné. Za normálních okolností tým zabral pětatřicetkrát za minutu. Ale teď už se dostali zhruba ke čtyřiačtyřiceti záběrům. Ajax se snažil neposlouchat výkřiky ze břehu. Jejich rytmus se lišil od toho, kterému se teď musel podřídit. Předstíral hluchotu a doufal, že jeho veslařští kolegové udělali totéž. Sebemenší zaváhání by je stálo vítězství.

Později nebyl s to říct, jak se stalo, že přesto uslyšel ten kočičí nářek. Bylo to pronikavé vřeštění, silné a zoufalé, ale tak něžné, že okamžitě poznal, že ho vydávají mláďata. Chtěl to ignorovat, namlouval si, že slyší koťata hrající si v parku. Ale v křiku zněla taková naléhavost, která mu projela až do morku kostí. Dovolil si odtrhnout oči od pronásledovatelů.

Ajax se otočil. Za ním seděl Ben a zpod propocených vlasů na něj nechápavě zíral. A za Benem, uprostřed řeky, se pěnila voda. Vypadalo to, jako by se Cam na tomhle jediném malém místě vařila. Byl tam kus pytloviny, hnědé juty s hustými oky. A divoce se zmítala.

Ajax okamžitě pochopil situaci. Spatřil postaršího pána v myslivecky zeleném pleteném svetru, jak stojí na břehu. Viděl, jak pytel tančí na vodní hladině. Ten starý muž tam vpředu se pokoušel utopit nechtěný vrh koček.

Člun mířil přímo k pytli, který právě v tu chvíli zmizel pod hladinou. Ajaxovi se hlavou honily myšlenky jako ruletové kuličky. Vypnul ji jako motor, který příliš hlasitě burácí, a znovu se otočil proti směru jízdy. Na levé straně pustil veslo a zapřel si ho pod koleno, aby jeho list nezasahoval do vody a nebrzdil. Pak se na levoboku naklonil přes okraj lodi a ponořil ruku do vody až po rameno.

„Doggertone!“ Neslyšel, kdo řval jeho jméno. Výkřik byl tak hlasitý a plný hysterie, že v něm beznadějně zanikla identita osoby. Jen okamžik, odpověděl v duchu. Nahmatal mokrý pytel mezi prsty, zvedl jej a položil do veslice mezi nohy. Juta se tam škubala a zmítala a bylo z ní slyšet vřískot. Ajax ale nemohl udělat nic víc. Znovu se chopil vesla, počkal si na správný okamžik a ponořil ho do vody v dokonale shodném záběru s ostatními veslaři.

Vyhrál Oxford. Cambridge totiž protnula cílovou pásku před Londýnem. To však nebyla žádná útěcha. Teprve když uviděl rozpačité tváře svých spoluhráčů a jejich svěšená ramena, když vystupovali z lodi, uvědomil si, jak svévolně se zachoval. Ve zlomku vteřiny hodil přes palubu všechny hodiny tvrdého tréninku, zničil to, pro co devět sportovců vynaložilo veškerou svou sílu – devět sportovců a celé město. Zůstal sedět ve člunu.

U mola se téměř nikdo neshromáždil. Kdyby Cambridge vyhrála, loděnice by zmizela za mávajícími klobouky a kapesníky. Nyní se však obecenstvo místu hanby vyhýbalo. Byli tam jen veslaři s ručníky omotanými kolem svalnatých ramen a nechápavě shlíželi z mola na Ajaxe.

„Nechceš ten svůj dárek rozbalit?“ zeptal se Ben a ukázal na promočený pytel, který stále ležel a zmítal se mezi Ajaxovýma nohama.

To Ajax samozřejmě nechtěl. Ne přede všemi ostatními. Nemohl však již déle nechávat zubožená zvířata v jejich vězení. Hledal provaz, který držel pytel pohromadě. Voda způsobila, že konopí bylo kluzké, a tak mu chvíli trvalo, než uzel rozvázal. Nakonec vytřásl na dno člunu šest koťat. Drobná tělíčka byla úplně promočená, srst se lepila na nohy a hlavy. Zvířatům už bylo několik týdnů. Vyčerpaně se plazila jedno přes druhé. Jedna kočička dopadla na Ajaxovu botu. Všechny byly naživu.

„Díky, Dogu,“ ozval se Ben. „To se ti fakt moc povedlo. Celý tým je ti vděčný.“

„Měli bysme ho vyloučit z klubu,“ nadhodil kormidelník Frank. Tenhle debakl se mu hodil, protože vždy žárlil na popularitu, které se Ajax ve veslařském klubu těšil.

„Nechceš se nám aspoň omluvit?“ zeptal se Ben. „Tvůj hloupý manévr nás stál vítězství, jestli sis toho ještě nevšiml.“

Ajax se podíval na ostatní. Rozzlobené tváře na něj byly upřené jako řada oslnivých reflektorů na jevišti. „Omluvit?“ zopakoval. „Za co? Co bys dělal ty, kdybys byl na mém místě? Jen jsem měl tu smůlu, že jsem byl jediný, kdo si těch zvířat všiml.“

Ben zavřel ústa a pevně stiskl rty. Carl, Drew, Abbot a Henry se otočili a odešli. Zřejmě považovali tento případ za vyřešený, Doggerton byl pro ně beznadějně odepsaný.

Frank se vrátil do člunu, sehnul se a popadl jedno ze zmítajících se tělíček. Ajax se na okamžik obával, že kormidelník chce kočku hodit zpět do vody. Frank si však demonstrativně přidržel mokrý uzlíček života před obličejem a zatřásl jím. „Tys to pořád ještě nepochopil, viď? Ten pytel s kočkami tam nebyl náhodou, zrovna ve chvíli, kdy jsme projížděli kolem.“

Ajax cítil, jak se mu v tváři zračí nesmírná naivita a nedůvtipnost, ale nemohl s tím nic dělat. „Co tím myslíš?“

„Že někdo hodil kočky do řeky, aby nás rozptýlil. Šance byly vysoké. Devět mužů ve člunu. Někdo přece musí mít dobré srdce a vyměnit vítězství svého týmu za pytel plný koček. Stochastika, Dogu. Jak vysoké jsou šance?“

Ajax si prsty prohrábl vlasy a kousl se do dolního rtu. Vzpomněl si na muže, který stál na břehu. Pokud měl Frank se svým podezřením pravdu, pocházel ten chlap s největší pravděpodobností z Oxfordu.

„Zatraceně,“ ulevil si a vzal kotě Frankovi z ruky. Zvíře bylo vyčerpané a jen taktak se hýbalo. Jestli se kočky brzy nedostanou do tepla, byla záchranná operace zbytečná.

„Přesně tak: zatraceně!“ vyštěkl Frank. „Příště si to nejdřív pořádně rozmysli, než si začneš hrát na pána života a smrti. Kdyby to ale záleželo na mně, žádné příště by už nebylo.“ S tím se otočil k Ajaxovi zády a odešel.

„On se zase uklidní,“ usoudil Ben. „Já už taky půjdu. Loď můžeme vytáhnout později. Henry přiveze přívěs.“ Následoval ostatní, ale aspoň Ajaxovi ještě zamával.

Chladný vítr čeřil vodu Cam. Ajax se zimomřivě zachvěl. „Tak pojďte,“ obrátil se k mokrému kočičímu vrhu. „Šup s vámi zpátky do pytle. Ještě jednou to musí být. Potom vás už čekají teplá kamna a miska s mlékem. Nebo radši hned celá bečka.“ Jenomže kde, uvažoval, když postrkoval koťata do vaku.

Právě se chystal vstát, když vtom se k němu natáhla něčí ruka. Ajax vzhlédl. Nad ním, na molu, stáli dva muži. Jeden z nich, asi čtyřicetiletý, s řídnoucími vlasy barvy písku, měl na sobě vytahaný šedý oblek, který se trochu leskl na loktech. Druhý byl starší, jak prozrazovaly jeho stříbřité, přísně sčesané vlasy, a měl na sobě šedý kabát s černým límcem. „Můžeme vám pomoct z člunu?“ zeptal se mladší z nich.

Ajax uchopil ruku a nechal se vytáhnout na molo. Pytel pevně svíral v levačce. „Děkuji vám. To byl teď docela debakl,“ pronesl omluvně. „Jestli jste sem přijeli speciálně kvůli závodu, mohu se vám jen…“

„Jsme tu kvůli vám,“ upřesnil starší muž. Představil se jménem Cowell a svého průvodce jako pana Cooka. „Rádi bychom vám předložili určitou nabídku.“

Ajaxe polilo horko. Už slyšel o tom, že hledači talentů přicházejí na předkola velkého „Boat Race“, světově proslulého závodu, ve kterém proti sobě na Temži v Londýně soutěží nejlepší veslaři z Oxfordu a Cambridge. Měl teď snad co činit se dvěma takovými skauty? To by byla jedinečná příležitost. Jenomže on ji hloupě promarnil. O jakou nabídku tedy může jít?

„Raději to projednáme někde jinde,“ navrhl Cook. Nebo to byl Cowell? „Ne tady, kde je tolik zvědavých uší.“

Ajax se rozhlédl. Molo bylo prázdné. Nedaleko projíždělo několik cyklistů. V parku na druhé straně řeky se procházel starší manželský pár. „Čí uši máte na mysli?“ zajímal se.

„Vypadá to, že budete chtít ještě vyřídit pár věcí.“ Cowell jeho otázku ignoroval a místo toho vrhl pohrdavý pohled na Ajaxův trikot a pytel. „Počkáme na vás v Trinity College, ve vestibulu kaple.“

„Jestliže se tam během hodiny nedostavíte, předpokládáme, že nemáte zájem,“ dodal Cook.

„Zájem o co?“ zeptal se Ajax. Avšak ti dva muži zjevně nebyli ochotni odpovídat na jeho otázky.

Cook a Cowell strčili ruce hluboko do kapes a vykročili po pěšince podél řeky.

Ajax měl najednou pocit, jako by byl vytržen z reality. Stál sám a v promáčeném dresu na molu a během pár minut zažil pád z piedestalu vysoce ceněného sportovce na úroveň nejhoršího smolaře v Cambridgi. A pak za ním přišli ti chlapi s bůhvíjakou pochybnou nabídkou. Nemohl se zbavit pocitu, že ti dva jsou něco jako mrchožrouti, kteří sbírají to, co už nikdo nechce. No jistě, pomyslel si. Určitě to tak je. Nebyli to žádní hledači talentů. Nechtěli plnit sny mladého muže. Chtěli ho dorazit, protože právě spadl ze strmého žebříku veřejné prestiže do žumpy. Už to nebyl Ajax, nejtvrdší chlap na Camu. Byl to jen blázen v žumpě.

Snad mě nebudou násilně rekrutovat, aby mě poslali na vojnu? Válka zuřila na kontinentu už více než šest měsíců a Anglie se postavila po bok Francie, aby zastavila německé fašisty. Ale Ajax nikdy neslyšel o tom, že by Angličané ve zbrani bojovali proti Němcům.

Co by se tedy mohlo stát? Rozhodl se, že dorazí na dohodnuté místo včas. Trinity College se rozkládala jen pár kroků odtud. Co když se mu v těch starodávných úctyhodných zdech zjeví zářná budoucnost? Uchopil vak a zamířil k loděnici.

4

Cambridge
březen 1940

Ajax přinesl kočky do loděnice. Měl štěstí, protože správce domu Charlie připravil pro zvířata místo s bezprizorními ponožkami ze šaten a vypolstroval jimi malý prostor ve sklepě, hned vedle kamen na uhlí. Ajax se přesvědčil, že kočky si opravdu nemohou stěžovat na nedostatek mléka. Když se podíval dolů na šest koťat, která se vyčerpaně stulila na jedinou hromádku, aby se vzájemně zahřívala, a okamžitě usnula, nepochyboval o tom, že udělal správnou věc. Potom si oblékl světlé kalhoty a svetr se vzorem Fair Isle a vydal se na Trinity College.

Nad ulicemi Cambridge se rozprostírala nedělní lhostejnost. Jarní slunce prozářilo odpoledne, tak jasné nebylo už několik měsíců – Ajax měl pocit, že se ho může dotknout rukama. Vypadalo to, že lidé na chodnících byli jako vyměnění, i ti nejčinorodější najednou působili uvolněným dojmem. Jaro změnilo město i jeho obyvatele.

Jak dobře by se k tomu hodilo, kdyby toho dne vyhrál místní veslařský tým. Ajax zahnul na Bridge Street, minul starobylý farní kostel svatého Klementa – za tímhle svatostánkem poprvé políbil Christine, která byla nyní Benovou přítelkyní –, přešel po St. John’s Street a zamířil k Trinity College. Světlý pískovec univerzitních budov definoval vzhled Cambridge a dodával městu zářivý charakter. Vůbec nezáleželo na tom, že se lehce rozpršelo – jako teď – a jemné kapky se usazovaly na vláknech jeho vlněného svetru. Ajax dorazil k bráně Trinity. Skupinka turistů se shromáždila kolem jabloně vedle ní. Ženy a muži poslouchali výklad místního průvodce. Mnozí se domnívali, že právě pod tímto stromem objevil Isaac Newton gravitaci – poté, co mu na hlavu spadlo jablko. Ve skutečnosti byl ten strom pouze odnoží. Originál, jak se Ajax kdysi doslechl, údajně stojí před Newtonovým rodištěm v Lincolnshiru. Ať už je to pravda nebo ne: Pod větvemi stromu před Trinity College si vždy někdo sedl a čekal na inspiraci, jakou kdysi měl velký myslitel. Někteří dokonce z nedočkavého očekávání usnuli.

Ajax prošel vrátnicí. I když tu studoval – anglickou literaturu u profesora Samiho – a prošel touto cestou snad už stokrát, znovu se cítil ohromen rozlehlostí Great Court a historickými budovami kolem dokola. Trávník byl tak zelený, že to bodalo do očí, tím spíš, že teď slunce opět prosvítalo skrz mraky a kapky deště na trávě se oslnivě třpytily.

Proč se s ním Cook a Cowell chtěli setkat právě tady, kde se Ajax připravoval na svou budoucnost? Neměl by se teď obávat studijních následků za svou chybu na řece?

Ale to by si ho povolali do ředitelovy kanceláře, a ne do vestibulu kaple. Master Thomson, jak Ajax dobře věděl, byl velkým přítelem jezdeckého sportu, nic nemiloval víc, než že se tělem i duší věnoval hraní póla. Veslaři v jejich směšných člunech nestáli Thomsonovi ani za pohrdavý úsměšek. Proto mu bylo srdečně jedno, kdo na Camu vyhraje nebo prohraje. Ne, pomyslel si Ajax, ředitel za tím nemůže být.

Cook a Cowell stáli nalevo i napravo od dveří do kaple a hovořili s mužem, který držel v ruce bedekr a poklepával prstem na obálku.

„Promiňte, pane,“ řekl právě Cowell, „ale kaple je zavřená.“

Ajax vyčkával opodál. Proč není kaple přístupná veřejnosti? To chtěl vědět i návštěvník, který nyní předčítal z průvodce otevírací dobu této architektonické pozoruhodnosti. Mezitím Cook zahlédl Ajaxe a pokynul mu, aby šel dál. Cowell otevřel dveře a jemně postrčil Ajaxe dovnitř. Pak dveře opět zapadly do zámku, a přerušily tak turistův protest. Ajaxe obklopilo hluboké ticho, jaké člověk zažívá jen ve starodávných svatostáncích. Měl dojem, že se pod klenutými oblouky nahromadilo a zhoustlo ticho celých generací věřících.

Proč ho Cook a Cowell nenásledovali? Bylo to čím dál podivnější. Procházel kolem soch slavných absolventů Trinity, znal je všechny. Vždyť sem chodil každou neděli na bohoslužbu. Jednou, jak si dosud se studem vzpomínal, místo toho, aby se modlil za matku, otce a sestru, prosil Boha o pomoc, aby úspěšně složil další zkoušku u profesora Samiho. Potom šel ke zpovědi. Kněz měl pochopení. Ujistil ho, že není první student, který se snaží dozvědět se zkušební otázky od Boha.

Ajax sám nad sebou zakroutil hlavou. Dalo se předpokládat, že i géniové, před jejichž sochami nyní stál, kdysi čelili takovým obavám. A že se v nouzi obraceli k Hospodinovi. Tamhle, po jeho levici, Isaac Newton vizionářsky vysílal svůj pohled do dálky. Vedle Newtona seděl na básnickém trůnu Alfred lord Tennyson a sir Francis Bacon si opíral hlavu obtíženou myšlenkami o pěst. Na první pohled to vypadá, napadlo Ajaxe, jako by ho trápily pochybnosti, jestli jeho pět set let staré plundry sahající až ke kolenům, jsou moderní i v současnosti, v roce 1940.

„Napadlo vás někdy, že jednoho dne by vaše socha mohla stát vedle těchto velikánů historie?“ Hlas zněl chraplavě a hrdelně. Ajax se otočil. Pod kůrem se objevil nějaký muž, určitě tam stál ve stínu, a chvíli ho pozoroval.

Poznal toho muže. „Vy?“

„Opravdu mě poznáváte? Přitom z člunu jste mě viděl jen na zlomek vteřiny.“ Muž zůstal stát pod emporou. Myslivecky zelený svetr, kulatá hlava, tenký knír. Nebylo pochyb.

„Proč jste hodil ty kočky do vody?“ zeptal se Ajax, i když mu to Ben s Frankem už vysvětlili.

Oči neznámého byly temné, skoro se zdálo, jako by se skládaly jen ze zorniček, tak málo bělma v nich bylo vidět. Když promluvil, přimhouřil víčka. „Chtěl jsem se s vámi setkat, abych vám předložil nabídku, pane Doggertone.“

Ten muž nepochybně patřil ke Cookovi a Cowellovi, protože měl očividně stejnou averzi k odpovídání na otázky. Z ničeho nic si Ajax připadal jako kytara, jejíž struny jsou naladěny o dvě oktávy výše. Už měl dost podivného chování těch lidí. Tenhle chlap byl zodpovědný za to, že se Ajax ztrapnil před veslařskými kolegy. A navíc ohrozil životy nevinných tvorů.

„To takhle vždycky postupujete při náborových pohovorech?“ vyštěkl Ajax. „Nejprve své kandidáty zdiskreditujete, uvedete je do rozpaků, a pak přijdete s nabídkou, o které si myslíte, že se nedá odmítnout.“ Přistoupil k muži a podrážky jeho bot skřípaly na lesklých dlaždicích. „Teď vám povím, co můžete se svou nabídkou udělat. Můžete ji strčit do starého pytle, sám si do něj vlézt a pak se mě zeptat, jestli bych byl tak laskav a svázal ho a hodil do řeky.“

„Pane Doggertone…“

„Oxford mi může být ukradený. Já vesluju za Cambridge. Pouze za Cambridge. A jestli mě teď nenecháte na pokoji, nahlásím vás a nechám vás odsud vyvést. Tímto čas naší známosti vypršel. Beztak už byl příliš dlouhý.“ Ajax se otočil ke dveřím. Byl trochu hrdý na to, že odmítl údajně slibnou nabídku. Možná se už nikdy nepostaví na start za Cambridge, ale aspoň nezaprodal duši ďáblu – ďáblu, jehož peklo bylo v Oxfordu.

„Jmenuji se Gallagher.“ Natáhl ruku a vykročil k Ajaxovi.