Přeložila Jana Kunová

HIDDEN SCARS

Copyright © Angela Marsons, 2022

First published in Great Britain in 2022 by Storyfire Ltd trading as Bookouture.

Translation © Jana Kunová, 2025

ISBN 978-80-284-0679-0

Tuto knihu věnuji Elaine Taskerové z koňského útulku Equine Market Watch. Tahle neuvěřitelná dáma dvakrát denně, bez výjimky, projede kolem našeho domu cestou za deseti koňmi, o které se milosrdně stará. Pouze s malým týmem úžasných dobrovolníků nabízí dříve zanedbávaným a týraným zvířatům nejlepší životní standard tak dlouho, jak ho jen potřebují.

Její energie a zápal jsou skutečně inspirativní.

Dívám se oknem do obývacího pokoje. Podřimuje tam. Dělává to tak každý večer. Ve snaze ubránit se celodenní únavě kolem desáté odpadne.

Mohla by zhasnout lampu, doštrachat se po schodech do větší ze dvou ložnic, svalit se do postele a podvolit se hlubokému spánku. Ale neudělá to, protože ještě nejsem doma. Nedokáže usnout, dokud nepřijdu.

Normálně bych vešla dovnitř, zula se a ona by se napřímila, otevřela oči a dělala, jako že nepochrupovala. Dnes večer ale ne.

„Připravená?“ sykne vedle mě hlas.

Na pouhých pár vteřinek jsem zapomněla, kvůli čemu tu jsme. Bodne mě lítost, ale jinak to nejde. Dohoda je jasná.

Otevřu dveře, opatrně, čelist mi trne napětím, že bych mohla způsobit sebemenší hluk. Nechci, aby se vzbudila a uviděla mě. Tím by se všechno pokazilo.

Postupuju chodbou dál, jeden odhodlaný, propočítaný krok za druhým.

Snažím se něco zaslechnout přes svůj dech, který se jistě rozléhá celým domem. Vzbudí ji. Určitě.

Přes tichý hukot ledničky z kuchyně nalevo zaslechnu od gauče slabé chrápání. Kdovíproč se mi uleví a zároveň se zaleknu. Že by něco ve mně přece jen chtělo, aby se probudila a zeptala se, co to sakra vyvádíme?

Zaplaším tu myšlenku. I kdyby na to došlo, nic by se tím nezměnilo. Pořád by mi ničila život a nutila mě vzdát se toho, co miluju každou buňkou svého těla.

Vztekle zatnu čelist. Jen na to pomyslím, projede mi celým tělem vlna hněvu. Nerozdělí nás. Nás nerozdělí nikdo. Láska, jakou k sobě cítíme, je jedinečná, věčná, to vím od prvního setkání. Nikdo nechápe, že tenhle vztah je pro mě důležitější než vzduch, který dýchám. Bez něj je mi milejší smrt.

Na pochyby není čas. Máme plán, a jestli ho neuskutečníme, čeká nás něco nemyslitelného. Nenecháme se od sebe odloučit.

Tiše, pomalu vstoupím do obýváku. Pokynu za sebe, že vzduch je čistý.

Nepadne ani slovo. Není důvod. Plán známe.

Stoupneme si za gauč.

Oranžová lampa osvětluje prostor kolem nás tří jako v posledním jednání divadelní hry, zbytek místnosti tone v přítmí.

Každá vteřina se počítá.

Mohla by se vzbudit.

Kladivo se zvedá.

Dopadne s neochvějnou jistotou.

Do ticha zazní praskot kosti. Pak sten, chroptění, z díry v její hlavě se vyvalí krev. V tomhle světle vypadá, jako by byla černá. Záře lampy zvýrazní pableskující hustotu tekutiny vyvěrající jako láva ze sopky a řinoucí se podél vlasů.

To, co vidím, mě plní hrůzou, ale současně i pocitem svobody. Už žádné váhání. Žádné pochyby. Odsud není návratu. Co se stalo, nedá se odestát.

Rozhovory, přání, plány právě došly naplnění. Budeme už napořád spolu. Tohle nás sváže dohromady tak silně, jak by to nic jiného nedokázalo.

Kladivo se mi objeví před očima. Na deku přehozenou přes opěradlo gauče odkapává krev.

„Teď ty.“

Chopím se ho, jeho tíha mě překvapí. Pevně sevřu gumovou násadu v dlani.

„Do toho.“

Rozpřáhnu se, ale ještě se zarazím, protože jí z úst unikne další tichý sten.

„Jestli mě miluješ, uděláš to.“

O tom není vůbec sporu. Nikdy nebylo. Na důkaz lásky udělám cokoli.

Prudce a rázně kladivem udeřím.

„Určitě jste na to připravená?“ zeptal se Woody a podíval se na ni přes brýle.

Záda měla rovná jako svíce, ruce složené v klíně. Vyzařovala vzorné sebeovládání, v uplynulých dvou měsících totiž zjistila, že všechno je o tom, jak člověk vypadá.

„Pane, můj psychologický posu…“

„O vašich sezeních s policejním psychologem nemluvím. Jeho zprávu mám, a kdyby vás neuschopnil, tak teď v téhle kanceláři nesedíte. Ptám se vás.“

„Je mi dobře, pane. Těším se, až se zase vrátím do služby.“

Ještě pár vteřin si ji prohlížel. Dívala se mu zpříma do očí.

Přemýšlí Woody, jak se jí podařilo psychologickou prověrkou projít?

Nebylo na tom nic těžkého.

Když Kim po zadržení Symese odcházela ze hřbitova, už v tu chvíli věděla, že zhojit mysl bude daleko obtížnější než uzdravit tělo. To, že ji jeden z jejích starých nepřátel málem ubil k smrti, zanechalo hlubší jizvy na její psychice než na mase a kostech. Věděla, že po fyzické stránce se bude zotavovat nejméně osm týdnů. Zlámané kosti srostly a většinu šroubů jí vyndali, kromě jednoho v pravé kyčli, ten jí měl zůstat už napořád. Rehabilitace nebyla v žádném ohledu snadná, ale když se soustředila na nápravu těla, nemohla se aspoň zabývat myšlenkami, které se jí honily hlavou.

Psychické zotavení si naplánovala stejně svědomitě a rozdělila si ho do čtyř dvoutýdenních úseků tak, aby zdárně simulovala úspěch.

Protože měla dvě terapeutická sezení týdně, první čtyři mluvila o nočních můrách, které ji sužují. Dobře si to nastudovala a přednesla variace na typické dozvuky PTSD. Skutečnou podobu svých nočních děsů neprozradila ani slůvkem.

Ve druhé čtvrtině vykládala terapeutovi to, co chtěl slyšet o jejím prodělaném strachu. Když dospěla do třetí čtvrtiny, noční můry už ustupovaly a začala se opět vídat s rodinou a přáteli. Skoro každý den venčila Barneyho a povídala si s jinými pejskaři. V poslední čtvrtině se noční můry objevovaly jen vzácně a většinu času si připadala zase jako dřív.

Všechno to byly bohapusté lži, ale psycholog jí to spolkl a dmul se pýchou, jak dobrou práci odvedl.

Terapii oficiálně ukončila o dva dny dřív, než ji doktor uschopnil k práci po fyzické stránce.

Noční můry přetrvávaly a o tom, jak je jí doopravdy, hodlala mlčet jako hrob. Tuhle bitvu musí vybojovat sama, s tím jí nikdo nepomůže. Odjakživa si svoje problémy řešila sama a svým tempem.

„Byla jste s někým ve spojení?“ zeptal se Woody.

Zavrtěla hlavou.

Na zprávy týmu neodpovídala. Bryant se nenechal jen tak odradit, nejmíň jednou týdně u ní zaklepal na dveře s něčím dobrým od Jenny. Jednoduše vždycky zesílila hudbu a ignorovala ho, dokud neodešel.

Když se za ním dívala, jak po chodníčku zase odchází, hryzalo ji svědomí, ale neměla energii nazbyt, aby ujišťovala lidi, že je v pořádku, zvlášť ty, kteří ji znali nejlíp.

„Předpokládám, že víte, kdo tým během vaší nepřítomnosti vedl?“

Místo odpovědi zatnula zuby.

„V Brierley Hill po restrukturalizaci zůstal jeden detektiv inspektor navíc a u nás zrovna bylo volné místo.“ Výmluvně obrátil dlaně vzhůru.

Chápala to. Na vyšších místech byly tohle prosté počty. Tady jeden přebývá, tady jeden schází. Dokonalé. A bylo by, nebýt role, kterou dotyčný sehrál v případu Symes.

„Sice se mě nezeptáte, ale stejně vám odpovím, že tým spolehlivě šlapal.“

Přikývla, že rozumí. Neřešilo se nic závažného a on pouze udržoval tým v provozní teplotě.

„Nechte si ho tam tak dlouho, jak budete potřebovat. Začněte zlehka a ještě týden dva zůstaňte u kancelářské práce. Nejste…“

„To je všechno, pane?“ zeptala se a vstala.

Z jeho výrazu poznala, že má na srdci ještě leccos, ale zvolna přikývl na znamení, že může jít.

Stačila dojít ke dveřím, než se znovu ozval.

„Stoneová, nikdo nečeká žádné zázraky. Zažila jste…“

„Děkuju, pane, ale budu v pořádku,“ prohlásila a zavřela za sebou.

S nádechem se připravila na cestu. Tři chodby a jedno schodiště. Zatnula zuby a vyrazila.

Volali na ni ze všech stran. „Vítejte zpátky, inspektorko!“

„Rádi vás vidíme!“

Sklonila hlavu a drala se vpřed mezi lidmi, kteří by na ni jindy nepromluvili. Báli by se totiž, že jim utrhne hlavu. Modlila se, aby její návrat rychle ztratil příchuť novoty.

Když dorazila do bezpečí vyšetřovny, oddechla si. Včera večer napsala Bryantovi zprávu ve znění:

Zítra se vracím. Žádný rozruch.

Dveře do kanceláře kriminálky byly oproti zvyklostem zavřené. Pod Kiminým velením se to stávalo zřídkakdy. Oddělení kriminálního vyšetřování stálo už ze své podstaty stranou zbytku policejního sboru a zavřené dveře tenhle dojem ještě posilovaly.

Znovu se zhluboka nadechla a uvědomila si, že to teď dělá často.

Když otevřela dveře, nastalo ticho, ale obrátila se k ní čtveřice hlav.

Na Staceyině obličeji se okamžitě objevil úsměv, na Pennově zrovna tak. Bryant zachytil její pohled a přikývl.

„Dobré ráno, šéfko,“ zazpívali společně Penn se Stacey a čtvrtý přítomný se zvedl od volného psacího stolu a podal jí ruku.

„Detektiv inspektor Burns. Podílel jsem se na…“

„Vy jste ten idiot, co odmítl pátrání po Symesovi spojit s jeho nenávistí ke mně?“ řekla. Nabízenou ruku nepřijala.

Mimo byla dva měsíce. Přečetla si všechno.

Svěsil ruku zpátky k tělu a jeho výraz ztvrdl. „Jednoduše jsem předestřel alternativní…“

„A jakpak jste dopadl?“ zeptala se a prošla kolem něj.

Podle hromady osobních věcí na volném psacím stole si domyslela, že v rychlosti vyklidil její kancelář.

„Pokračujte, vážení,“ pobídla je ode dveří skleněné kukaně. „Kdybyste mě potřebovali, budu mazat dvacet tisíc mailů.“

Zavřela za sebou dveře a opřela se o ně, aby popadla dech. Měla pocit, jako by vstoupila do prostoru, který je jí teď cizí.

Detektiv inspektor Ian Burns. Třicet jedna let, svobodný, u sboru před ním sloužil jeho otec i dědeček. Ambiciózní, motivovaný, poháněný nadějí, že dopadením Symese si vyšperkuje žádost o šéfinspektorskou hodnost.

Její život pro něj byla příležitost k povýšení. Zkusil to a netrefil se.

Věděla, o co tady jde. Nedokázal si dát dvě a dvě dohromady a za tohle akutní selhání ho vyšoupli na Sibiř. Z Halesowenu se k velkému povýšení nikdo nepropracuje, inspektor Burns se teď musí protlouct, jak umí.

Když spis četla, pro některé jeho kroky měla pochopení a pro jiné ne. Jedno mu však odpustit nedokázala, a sice, co v hlášení uvedl na svou obranu, to jediné, co ho uchránilo před přeřazením na nižší pozici. Skutečnost, že se nepříteli vydala dobrovolně. Nějak se mu podařilo obrátit své vlastní selhání proti ní.

Odpoutala pozornost od jeho skloněné hlavy a zahnala násilnické myšlenky, které se jí honily podvědomím. Zapnula počítač.

Dopřejte si čas, řekl Woody. Vpravte se do toho zlehka. Velení se ujměte, teprve až budete připravená.

V tuhle chvíli vůbec netušila, kdy to bude.

Asi tak půl hodiny Kim trvalo, než vyčistila došlou poštu od oběžníků, interních zpráv a všelijakých oznámení.

Uložila si všechno od Woodyho, Keatse a členů týmu a potom jednoduše klikla na „Smazat vše“ a dívala se, jak tím jediným stiskem tlačítka mizí tisíce zpráv.

Zrovna se chystala pustit do pracného pročítání těch, které uchránila, když si uvědomila, že ve vyšetřovně zatím neslyšela nikoho prohodit ani slovo.

Vykoukla zpoza monitoru a pořádně se podívala. Bylo úterý ráno, 8:57, a člověk by slyšel špendlík upadnout.

Penn dopsal protokol a šoupl ho ke Stacey přes předěl mezi jejich psacími stoly, které byly sražené čelem k sobě. Omluvně povytáhl obočí. Ona na to mlčky zareagovala pokrčením ramen.

Kim sledovala dění dál. Bryant se natáhl s protokolem přes uličku a přidal ho na rostoucí štos papírů, které měla Stacey vyřídit.

„Holahou, lidi,“ ozval se Burns a tleskl, jako by snad v hrobovém tichu jeho slova nestačila dostatečně upoutat jejich pozornost.

Bylo přesně devět hodin.

„Když teď máme v rychtyku papíry, rozplánujeme si den.“

Kim sice seděla ve své kanceláři, ale přes skleněné panely a skuliny kolem dveří by z vedlejší místnosti slyšela i mloka pšouknout.

„Woodová, smažeš prosím z tabule jméno toho kluka?“

Rázem se naštvala, že oslovil Stacey příjmením a chlapce na tabuli nepojmenoval už vůbec nijak.

Proč tam nejsou žádné fotky, podrobnosti, věk, popis, vyšetřovací verze? Stálo tam jen jméno, jako by ho na tabuli napsali a pak na ně zapomněli.

Kdo je Jamie Mills? zeptala by se ráda.

„Pane, nestálo by za to promluvit aspoň s jeho rodiči?“ nadhodila Stacey, když vzala do ruky roli papírových utěrek.

„K čemu? Rodině to oznámili místňáci a vedeme to jako sebevraždu. Vyřešeno,“ odpověděl a vzal do ruky nějaký papír.

Kim viděla, jak odhodlaný výraz ve tváři kolegyně zakolísal. „Ale jenom si říkám, že…“

„Smaž to, Woodová,“ přerušil ji ledově.

Kim si všimla, jak Stacey při mazání jména zatíná čelist.

Mlčky se vrátila na své místo. Kim se snažila soustředit na maily, ale nemohla si pomoct, dál poslouchala, co se vedle děje.

„Tohle jde taky za tebou, Woodová. Přidělili nám případ pohřešované osoby, nahlášeno včera večer. Dospělý muž. Nejspíš o nic nejde, ale zjisti podrobnosti.“

Tomuhle Kim ráda říkala kašírka. Nebyl tu zájem, aby se to skutečně vyšetřilo. Jen takové chlácholení, aby to vypadalo, že věc berou vážně. Sepsat protokol a dál nic nepodnikat.

„Bryante, v noci hlásili napadení. Mrkni, jestli je to případ pro nás.“

„Provedu,“ odpověděl Bryant, aniž se na něj podíval.

Burns si toho vůbec nevšiml.

„Penne, zkoukni svodku.“

Penn přikývl na znamení, že slyší, ale neřekl nic. Takhle zjevně jejich denní rutina vypadala.

Trvalo pouze pár vteřin, než Kim došlo, proč se má svodka prověřit. Tenhle úkol nemusela nikdy nikomu připomínat. Všichni do systému nahlíželi, aby zjistili, které případy pod ně spadají, ale tušila, že tohle Burns na mysli neměl.

Věděla, že někteří inspektoři koukají do záznamů jiných místních oddělení a zjišťují, jestli jinde nemají něco šťavnatějšího. Něco většího, víc sexy, do čeho by se mohli sami nějak vložit. Přinejlepším to bylo, jako když kradete kamarádovi nejskvělejší hračky, přinejhorším ziskuchtivá honba za budoucím velkým případem. Když si to teď Burns takhle podělal, potřeboval něco opravdu bombastického, aby se vlichotil vlivným nadřízeným zpátky do přízně.

Ona osobně radši jedla z vlastního talíře, než aby ujídala druhým, a z Pennova výrazu vyčetla, že to cítí stejně.

„Fajn, tak šup šup,“ prohlásil Burns a povolil si kravatu.

Stacey vstala.

„Jo, Woodová, než odejdeš, nechtěla bys uva…“

„Myslím, že postavím na kafe,“ ozval se Bryant a vstal.

Úsměv tak úplně nedoputoval Kim až ke rtům, ale na starého dobrého Bryanta byl prostě spoleh.

Tým se pustil do práce, a tak od něj odvrátila pozornost. V hlavě jí ležela jediná otázka. Otázka, kterou bude třeba zodpovědět.

Kdo je sakra Jamie Mills?

Bryant vyšel s konvicí v ruce za Stacey ven. Inspektor Burns pil pouze bylinkový čaj.

„Počkej, Stace!“ zavolal na ni. Zastavila se a on ji pro větší soukromí postrčil do kuchyňky, kterou používali lidé z dispečinku.

„Co je?“ zeptala se.

Oči jí plály hněvem.

„Viděl jsem, žes to tam šoupla,“ pokývl na poznámkový blok, který si nesla do výslechové místnosti.

„Hned jak vyřídím ten rozhovor, požádám o schůzku.“

„Víš, že jakmile to podáš…“ Bryant se odmlčel, protože do místnosti vešla dispečerka a vzala si něco z ledničky. Počkal, dokud neodešla. „Jakmile tu žádost o přeložení podáš, platí. Nemůžeš ji stáhnout, leda…“

„Nechci ji stáhnout. Už s ním dál dělat nemůžu.“

„Stace, dej tomu jen trochu…“

„Bryante, tohle jsme probírali už před třemi týdny. Jako by nestačilo, že nám hodili na krk toho tupouna, kvůli kterému šéfka málem skončila mrtvá. Ještě se mnou pak zachází jako s člověkem druhé kategorie. Vy mužský se budete věnovat policejní práci a já vám všem budu vařit kafíčko, abyste zůstali při síle.“

Bryant slyšel hořký tón v jejím hlase, a měla na něj právo.

Na to, že bylo Burnsovi jen těsně přes třicet, zastával k ženám v policejním sboru archaický postoj. Bryant i Penn se pokoušeli jeho pokyny ohledně administrativní práce ignorovat, ale akorát to ještě zhoršovali.

Bryant s úsilím potlačil frustraci, která se v něm poslední dva měsíce střádala. Právě teď to vypadalo, že veškeré jeho snahy vyšly vniveč.

Woody ho o záskoku za šéfku informoval soukromě v den onoho falešného pohřbu. Jako by nebyl už tak dost vykolejený z toho, že ji musí naoko uložit do země. Vznesl své námitky tak důrazně, jak si jen dovolil vůči muži, který byl šéfem jeho šéfky, a dozvěděl se, že vzhledem k nedostatku detektiv inspektorů existuje už pouze jedna další možnost. Dál Bryantovi nic vysvětlovat nemusel. Pokud by Burnse nepřijali, všechny by je po dobu šéfčiny nepřítomnosti přeřadili k jiným kriminálním oddělením, a až by se vrátila, dostala by nově složený tým.

Tuhle informaci si nechal pro sebe a choval se k inspektorovi tak profesionálně a zdvořile, jak jen dokázal. Ruce, které by mu nejradši daly pořádnou nakládačku, nepouštěl z kapes, jen aby udržel tým pohromadě.

„Stace, dej tomu ještě chvilku čas. Šéfka už je zpátky.“

„Vážně?“ opáčila Stacey významně. „Viděl jsi, jak se tvářila? Poznává nás vůbec?“

Na to nenašel upřímnou odpověď. Ano, fyzicky se do práce vrátila, ale mohl se jen dohadovat, kdy se dostaví i zbytek.

„Kvůli mně, Stace, jenom ještě chviličku, co?“ zaprosil.

Ztěžka vzdychla a pokusila se uvolnit napjatou čelist.

„Jeden den, Bryante. Počkám ještě jeden den a pak to podám.“

Přikývl a nechal ji pokračovat v cestě do výslechové místnosti.

Den navíc nebyl zrovna moc. Aby se jim šéfka za tak krátkou dobu vrátila, to by po ní žádal hodně. Doufal jen, že udělal dost.

Než Stacey došla k výslechové místnosti číslo jedna, podařilo se jí zklidnit dech. Diskuzí s Bryantem na tohle téma už měla plné zuby.

Za těch skoro sedm let ani jednou doopravdy neuvažovala, že by z týmu odešla, ale v tomhle okamžiku nemyslela na nic jiného.

Bryantovi se to mluvilo, když ji pořád přesvědčoval, ať ještě počká, ale ona nevěděla, jak dlouho to její duševní zdraví ještě snese. V noci nedokázala vypnout hlavu, ovšem nemohlo za to vyšetřování, protože k žádnému pořádně ani nepřičuchla. Spát jí nedal vlastní hněv. Vlastní úzkost, strach z dalšího dne. Když na ni šéf hrnul veškerou administrativu a podřadné úkoly, ráda by se mu postavila na odpor. Měla v týmu nejnižší hodnost a teď se tak i cítila. V noci se jí hlavou honilo všechno, co by detektivu inspektorovi Burnsovi ráda řekla, ale nemohla, protože byl její nadřízený. V uvítacím proslovu jim oznámil, že neposlušnost bere velmi vážně, a něco takového v záznamech nikdo mít nechce. Nehledě na oprávněnost to je černý puntík pro další inspektory a inspektorky, kteří vám v budoucnu nahlédnou do složky.

Nevidím jinou možnost než od toho chlapa co nejdřív vypadnout, pomyslela si, když otevřela dveře a jala se řešit další úkol, který nepochybně zase skončí jen u sepsání protokolu.

Žena za stolem byla štíhlá, pěkně ostříhané kaštanové vlasy jí sahaly téměř po ramena. Stacey jí hádala něco kolem čtyřicítky.

„Paní Dentonová, jsem detektiv konstábl Stacey Woodová,“ představila se a podala jí přes stůl ruku.

„Jste od kriminálky?“ zeptala se žena.

Jen na papíře, vyhrkla málem Stacey, ale místo toho přikývla a otevřela notes.

„Jestli to správně chápu, ohlásila jste, že pohřešujete manžela.“

„Ano, včera večer jsem volala na policejní stanici. Řekli mi, ať přijdu podat oznámení, pokud se do rána nevrátí.“

Standardní postup, pomyslela si Stacey, když jde o zcela svéprávného dospělého, který na pár hodin zmizel. U dětí a zranitelných osob se jedná okamžitě.

„Povíte mi, co se stalo, paní Dentonová?“

„Beth, prosím,“ řekla a zvedla přitom ruku s upravenými nehty. Měla jen dva prsteny, zásnubní a snubní, ve stejném provedení. „Gabriel včera ráno odjel do práce v obvyklou hodinu, přesně v osm patnáct. Já jsem odešla chvilku nato. V poledne jsem neměla čas, protáhla se nám porada, a tak jsme si nepopovídali…“

„Normálně to děláte?“ zeptala se Stacey. Ona s Devon v pracovní době komunikovala málokdy, nanejvýš si sem tam poslaly šňůru emotikonů, která nevyžadovala odpověď. Ani ona, ani Devon, která sloužila u imigračního, neměly přesně vymezenou přestávku na oběd.

Beth přikývla. „Ano, obvykle si zavoláme nebo napíšeme, ale převážně si voláme.“ Střelila pohledem po Staceyině levé ruce. „Vy s manželem ne?“

„Manželkou,“ opravila ji Stacey.

„Jejda, promiňte. Nechtěla jsem…“

„Nic se nestalo,“ odmávla omluvu Stacey. Ta chudinka se zjevně propadala hanbou. „Pokračujte, prosím.“

„Takže jsme spolu celý den vůbec nemluvili. V šest jsem dorazila domů, dala vařit večeři a na půl jsem měla uchystanou sklenku vína. Kolem sedmé jsem mu začala volat, ale padalo mi to rovnou do hlasové schránky. Zavolala jsem k němu do práce a tam mi řekli, že vůbec nepřišel, a tak si mysleli, že dostal chřipku.“

Stacey si všimla, že chrlí slova stále rychleji.

„Obvolala jsem místní nemocnice, podívala se, jestli něco není ve zprávách, a pak jsem omrkla jeho trasu do práce, kdyby třeba někde sjel do příkopu.“

Toho by si určitě už někdo všiml, ale Stacey chápala, že potřebovala něco udělat.

„Přátelé?“ zeptala se.

„Vlastně jich moc nemáme. Vystačíme si spolu sami,“ odpověděla žena téměř omluvně.

„Určitě ale má aspoň nějaké – staré kamarády ze studií, kamarády z hospody?“ zkoušela to Stacey. Nebyly s Devon extra společenské, neměly davy přátel, ale obě v průběhu života nasbíraly všelijaké známé: na střední, na vysoké, na brigádách.

„No, kdybychom šly takhle hluboko do minulosti, několik jmen bych asi dohromady dala.“

„Zamyslete se nad tím a dejte mi vědět,“ řekla Stacey a přistrčila jí svou vizitku. „Neměl bližší vztah s někým z práce?“ ptala se dál. Musela vzít v úvahu i možnost, že se prostě rozhodl na čas vypadnout, ale komu by se se svým plánem svěřil?

Beth zavrtěla hlavou.

„Rodina?“ pokračovala Stacey.

„Jeho matka žije v domově důchodců v Hagley,“ řekla Beth a poklepala si na spánek. „Demence. Má jednoho bratra, ale už léta spolu nemluví.“

„Smím se zeptat proč?“ Stacey si všechno zapisovala.

Beth pokrčila rameny. „Krátce po naší svatbě se pohádali, ale oba jsou moc paličatí, ani jeden nechce udělat první krok.“

„Předtím měli blízký vztah?“

„Ani ne.“

„Přesto, dáte mi na něj kontakt?“

Beth přikývla. „Někde mám starý adresář. Vyhrabu ho.“

Stacey se na chviličku odmlčela a chystala se na nejtěžší otázku.

„Trpí Gabriel nějakými duševními problémy – depresí, úzkostmi?“

Beth zavrtěla hlavou. „Ne, vůbec žádnými. Vždycky byl vyrovnaný a rozumný.“

Stacey si v rychlosti prošla údaje, které zapsal policista na recepci. Byla tam adresa, data o vozidle a dobrý popis. Tyto údaje zadají do systému, ale tušila, že nic víc jí Burns udělat nedovolí.

„Pošlete mi jeho fotku?“

Beth otevřela kabelku značky Mulberry a vytáhla snímek.

Muž na něm měřil tak metr osmdesát, měl světlé vlasy a modré oči. Usmíval se do objektivu na pozadí úchvatné krajiny.

„Je to focené před dvěma měsíci na naší poslední dovolené v Chorvatsku.“

Stacey fotku zastrčila do notesu. Teď už opravdu měla vše potřebné.

„Paní Dentonová… pardon, Beth, co myslíte, že se manželovi stalo?“

Do očí jí vhrkly slzy a skoulely se po tvářích. Křečovitě žmoulala popruh kabelky. „Nenapadá mě nic jiného, než že měl nehodu. Úplně vidím, jak někde bloudí, zmatený a sám. Jenom chci, aby se vrátil domů.“

Stacey se natáhla a konejšivě se dotkla její paže. Nedovedla si představit, že by nevěděla, kde Devon je, a tak její obavy plně chápala.

„Najdeme ho, Beth,“ ujistila ji a v duchu si říkala, jestli právě neslíbila něco, co nedokáže splnit.

Otvírám oči, zřejmě. Cítím, že se otevírají, ale vidím totéž. Tma je stejně hluboká. Mžiknu ještě jednou. Dá to práci; mžiknout je dřina.

Žaludek se mi okamžitě stáhne panikou. Nevím, kde jsem. Ze všeho nejdřív na mě dolehne neznámo, vnímám ho všemi smysly. Žaludek už mám stažený a srdce mi prudce buší.

Po celém těle mám pocit, jako bych ho neznal. Pode mnou je tvrdá zem. Zápěstí a kotníky mám spoutané želízky. V ústech mám nějaký hadr. Mozek jako bych měl plný pavučin, bludiště nepřístupných koutů. Jako bych nedokázal jasně myslet. Kde to jsem? Jak jsem se sem dostal? Co jsem udělal? Proč jsem spoutaný?

Strach mi stoupá hrdlem, snažím se zklidnit dech. Přesměrovat ho, aby splašeně neunikal nosem. Ústy se však ven nedostane. Uklidni se. Uklidni se. Ovládej se. Mysli, říkám si. Vyhodnoť situaci.

Celé tělo mě bolí, od hlavy až k patě. Tíží mě únava, jakou jsem ještě nezažil. Každá buňka mě prosí, abych zavřel oči, podvolil se vyčerpání, které jako by se mnou rozprostíralo do každé částečky. Kosti jako bych měl tekuté. Celé moje tělo připomíná pytel kaše.

Musím se soustředit. Pokusit se pochopit, kde jsem. Potřebuju donutit smysly, aby mi sloužily. Musím přijít na to, kudy odsud.

Zkusím nadzvednout hlavu, abych líp slyšel. Od zátylku po temeno mi projede bolest. Krk ochabne a hlava mi zase přepadne dopředu. Proč mě to tam bolí? Praštil mě někdo zezadu do hlavy?

Nic nedává smysl. Mozek odmítá zapnout a pomoct mi. Nic si nepamatuju.

Najednou se mi chce čurat. Pokusím se zatnout svaly, abych to zadržel. Říkám si, že musím počkat, ale moč začne téct. Když se mi tekutina vsákne do rozkroku, na tvářích se mi rozhoří skvrny hanby. Tělo mě neposlouchá. Jako by se povely, které vydává mozek zbytku těla, neodesílaly. Připadá mi, jako bych házel dopis do otevřeného ohně. Instrukce nemá kudy putovat, cestovat, odejít. Tělo nedělá, co po něm chci. Chce odpočívat. Chce spát.

Pokusím se odtrhnout zápěstí od sebe. Ruce se však téměř nepohnou. Námaha mě vyčerpává. Stejně tak úporná snaha myslet.

Musím zůstat vzhůru.

Musím přijít na to, kde jsem.

Musím pochopit, co se stalo.

Zaplaví mě vlna únavy.

Vzdám to a zavřu oči.

Penn pořád ještě procházel hlášení, když se Stacey vrátila do vyšetřovny. Připravil se na napětí.

„Vyřízeno?“ zeptal se Burns, jakmile si Stacey sedla.

„Celé je to trochu divné, pane. Úplně normální, šťastně ženatý chlap odjede z domova a už se nevrátí.“

„Nemůžeš vědět, jestli je šťastně ženatý,“ namítl Burns. „Nejspíš se rafli kvůli dětem, a tak se zašil u kámoše, než vychladne.“

„Děti nemají a přátele podle všeho taky ne,“ pokrčila Stacey rameny.

„Nebuď drzá, Woodová,“ řekl Burns s povytaženým obočím.

„To tvrdí ona, ne já,“ odvětila.

Burns začal vrtět hlavou. „Sepiš to a rozešli popis.“

„Pane, podle mě bychom se na to měli podívat,“ zaprotestovala.

Penn zadržel dech. V tomhle bodu přetlačované Burns vždycky buď Stacey sjel, nebo úkol předal někomu jinému. Obojí ji vytáčelo stejně.

Burns zavřel pusu, párkrát se nadechl nosem a potom se otočil.

„Penne, vem si od Woodové info a zajdi k němu do práce. Trochu se tam poptej a víc už nepodnikej.“

Penn viděl, jak kolegyni zaplál v očích vztek.

„Pane, já bych rád, ale ten můj žaludek dneska,“ řekl a poplácal si břicho. „Radši bych měl zůstat tady, abych to měl co nejblíž na záchod. Úplně to ze mě lítá…“

„Fajn, Penne, stačí,“ zarazil ho Burns. Bryant se odvrátil, aby skryl úsměv.

„Dobře, Woodová, zjisti něco u něj v práci a pak předej info Pennovi, ať na tom může dál dělat v bezpečí tady v kanclu.“

Stacey si posbírala věci a zmizela z kanceláře, než by si to šéf třeba rozmyslel.

Burns si zamnul ruce. „Penne, máš něco…“

„Zrovna jsem ve svodce něco zahlídl. Ve Walsallu našli mrtvou ženu, u ní doma v obýváku – nahlášeno před patnácti minutami.“

Burns shrábl sako bez ohledu na to, že ve Walsallu měli vlastní kriminální útvary a s jejich místním oddělením to nijak nesouviselo.

„Ať mi dole přistaví auto,“ houkl a vystřelil z místnosti.

Penn sáhl po telefonu. Jejich současný inspektor se rád vozil ve vší parádě.

Jakmile požadavek vyřídil, položil sluchátko a dlouze vzdychl. „Mám to tak jen já, nebo ten pokles napětí, jakmile odsud odejde, cítíme všichni?“ zeptal se.

Bryant potřásl hlavou. „Ta nervózní energie, to zoufalství se rozlézá po celém tomhle zatraceném baráku.“

Penn zalétl pohledem ke skleněné kukani, protože šéfka se zrovna zvedla a mířila k nim.

„Zatím,“ prohodila a prosvištěla místností.

Dívali se s Bryantem, jak odchází.

Bryant postřehl, jak se Penn tváří. „Dej jí čas.“

Penn přikývl. Všichni věděli, co prožila. Měla daleko větší problémy než jak udržet tým v dobré náladě.

„Kam myslíš, že šla?“

Bryant pokrčil rameny a otočil se zpátky ke svému počítači, čímž Penna rozhodil ještě víc. Ten počítač povětšinou plnil čistě dekorativní funkci.

Penn věděl, že jejich tým má zvláštní dynamiku a že šéfka se jemu ani Stacey s ničím osobním nesvěřuje, ani když je na tom dobře, ale k nikomu neměla blíž než k Bryantovi, a pokud nic neví ani on, pak se nesvěřila vůbec nikomu. Jemu i Stacey přinášelo upřímné přátelství mezi Bryantem a šéfkou zvláštní útěchu, a dokud mezi nimi vládla pohoda, svět byl v pořádku. Pokud ale ne, všechno jako by bylo trošičku šejdrem.

Kolegové sice nebyli žádní jejich rodiče, ale Pennovi to stejně připomínalo dětství. Nikdy neviděl, že by se jeho rodiče pohádali, ale vždycky to vycítil. Tíživé ticho, které mezi nimi zavládlo, prostoupilo celý dům a vyvolalo v něm i v Jasperovi přesně takový neklid, jaký cítil teď.

Bryant se do ticha uchechtl. „Koukám na to hlášení z Walsallu, ke kterému jsi Burnse poslal. Té nalezené mrtvé bylo osmdesát sedm a zjevně jde o přirozenou smrt.“

„Vážně?“ opáčil Penn s hraným údivem. „To jsem asi přehlídl.“

Bryant se zase uchechtl.

Každopádně měli toho otravu na hodinku dvě z krku.

„To se ti povedlo, Penne,“ řekl Bryant. „Zatraceně povedlo.“

Vesnice Fairfield se nacházela v bromsgroveském okrese. Měli tu kostel, hospodu a poštu s prodejnou smíšeného zboží, která uspokojovala bezprostřední potřeby jejích obyvatel.

Kim sesedla z Kawasaki Ninja a sundala si helmu.

Na adrese, kterou hledala, stál novější dvojdomek, společný trávník před ním dělil plůtek. Lemovala ho obruba z barevných sedmikrásek. Na příjezdové cestě nestálo žádné auto, ale z otevřených oken se ozýval zvuk vysavače.

Zaklepala dvakrát, než hukot utichl a přes mléčné sklo ve dveřích spatřila blížící se postavu.

Otevřela jí baculatá žena kolem pětačtyřicítky v džínách a tričku. Hnědé vlasy měla stažené do culíku a kromě stříbrného křížku na krku neměla žádné šperky. Otřela si zpocené čelo. Kim poprvé po několika měsících vytáhla služební průkaz.

„Inspektorka Stoneová,“ řekla. „Kriminálka Halesowen.“

Žena se zamračila.

„Přišla jsem si promluvit o Jamiem.“

„Prosím, pojďte dál.“

Kim vešla a čekala na další pokyn.

„Tamhle,“ ukázala žena do obývacího pokoje vlevo.

Kim překročila hadici vysavače a vstoupila do světlého pokoje, který byl sice prostě zařízený, ale díky velkému arkýřovému oknu ho zalévalo slunce. Jeden paprsek světla mířil přesně na krucifix nad krbem.

„Posaďte se, prosím, ačkoli nevím, kvůli čemu jste přišla.“

„Potřebujeme jen doplňující informace, paní Millsová,“ odvětila Kim. Sama si nebyla úplně jistá, proč se pro tuhle návštěvu rozhodla. Věděla jen, že zřejmě zdravého devatenáctiletého chlapce našli viset na stromě a že jeho jméno smazali z tabule, aniž se někdo obtěžoval zjistit, proč k tragické události došlo.

Bez Bryanta po boku si připadala surreálně, ale nebylo by fér zatahovat ho do něčeho, co by správně neměla dělat. Takhle sama se jenom poptá. S Bryantem v závěsu už by vyšetřovala. V jeho nepřítomnosti se musela snažit o zdvořilost a přemýšlet, co by truchlícím rodičům řekl.

„Paní Millsová, dovolte mi, abych vám vyjádřila nejhlubší soustrast.“

„Děkuji, inspektorko,“ řekla žena a složila ruce do klína.

Žádné slzy, jen zmatený výraz. „Stále přesně nechápu účel vaší návštěvy. Strážník nám řekl, že na tom neměl účast nikdo další a že si Jamie vzal život sám.“

„Vás to nijak nepřekvapuje?“

Žena se zhluboka nadechla. „Mě ani manžela ta zpráva nepřekvapila.“

„Vašeho manžela?“

„Ano, dneska už se vrátil do práce.“

Trochu brzo, pomyslela si Kim. Jamieho tělo se našlo před osmačtyřiceti hodinami, takže si otec na truchlení po zemřelém synovi vzal jen jeden den volna.

„Zahálka je počátkem vší nepravosti, inspektorko,“ pronesla paní Millsová na vysvětlenou.

„Trpěl Jamie duševními problémy?“ zeptala se Kim. Proč by ne, když jeho čin rodiče nepřekvapil.

Žena vehementně zavrtěla hlavou. „Ničím až tak dramatickým. Občas byl trochu bez nálady, stáhl se do sebe, ale žádnou duševní chorobou netrpěl.“

Kim zaznamenala v jejím tónu mírnou uraženost. „Nebral žádné léky?“

„Na co? Nic mu nebylo. Sem tam byl zamlklejší.“

„S lékařem jste to nekonzultovali?“

Zavrtěla hlavou. „To nás nikdy ani nenapadlo. Dneska se toho až moc nadělá kolem různých těch poruch. Každé zlobivé dítě teď trpí ADHD, líným dětem se říká dyslektici a těm nemluvným zdravotníci hned nabízejí drogy a lektvary.“

Kim se usilovně snažila nevytvářet si na ženu, která před ní seděla, negativní názor. Za posledních dvacet let poznání o duševních onemocněních u dětí a mladistvých výrazně pokročilo.

„Nemají dneska co na práci,“ pokračovala paní Millsová, jako by Kim nastolila téma, nad kterým se s oblibou pohoršuje. „My jsme šli do školy, pak domů, odvedli svůj díl domácích prací, udělali si úkoly, chvilku se koukali na televizi a pak jsme zalehli do postele. Neměli jsme čas lebedit si v depresích, úzkostech nebo jiných takových nesmyslech.“

Kim došlo, že tu sedí s někým, kdo si dává záležet na tom, aby se s duševním zdravím, zvláště u mladých lidí, stále pojilo stigma. Ráda by se s ní pustila do debaty, ale kvůli tomu sem nepřišla, ačkoli jí bylo stále jasnější, proč se Jamie o svých případných duševních potížích s matkou nebavil.

„Smím se zeptat, v kolika letech u něj ty zamlklé nálady začaly?“

„Nevím, k čemu to teď bude dobré, ale nejspíš tak kolem třináctého roku. Stáhl se do sebe, zůstával zavřený v pokoji, přestal se stýkat s kamarády. Brali jsme to jako takovou fázi. Snažili jsme se ho víc zapojit do církevní činnosti. Mysleli jsme, že to přejde. Dělali jsme, co jsme mohli. Párkrát jsme ho přes léto poslali na tábor a denně jsme se za něj modlili, ale zdálo se, že se nám jen čím dál víc vzdaluje.“

Kim nemohla setřást pocit, že paní Millsová nemluví o vlastním synovi, ale o nějakém vzdáleném příbuzném.

„Před pár lety se nadchnul pro cyklistiku. Úplně tomu propadl. Jezdil sám, ale na dlouhé štreky, až do Walesu, všude možně.“

Pro tohle měla Kim pochopení, sama takhle jezdila na ninjovi. Nebylo výjimkou, že sama vyrazila na celé hodiny, ale obyčejně chtěla od něčeho utéct, svým způsobem se dostat z vězení vlastní hlavy, jako by ujížděla mlhou vstříc jasnému světlu a na konci ji motorka mohla dovézt k odpovědím. Hledal snad Jamie odpovědi? A pokud ano, proč je nehledal u svých rodičů?

„Mohla bych si prohlédnout jeho pokoj?“ požádala Kim.

„No, to můžete, ale nic tam už nezůstalo. Mám tam teď šití. Vyrábím polštářky a závěsy pro církevní bazar. Jamie se v sedmnácti odstěhoval.“

„Smím se zeptat proč?“ Možnost, že se o tom mládenci něco dozví, jí připadala stále vzdálenější.

„Odešel bydlet k přátelům, protože neměl zájem dodržovat pravidla naší domácnosti.“

Kim čekala.

„Učit se, nebo pracovat. Taková máme pravidla. Vysoká škola, nebo zaměstnání, jenomže on ve škole zameškal tolik, že u zkoušek ve všem propadl a žádnou práci nesehnal. Po té nehodě se…“

„Nehodě?“

Paní Millsová už dál neskrývala nelibost. „Inspektorko, nemám čas vám tu vykládat celý Jamieho životní příběh. Odešel a tím to skončilo.“

Vyžaduje snad její pozornost nějaký neodkladný polštářek? napadlo Kim, ale i bez Bryanta poznala, že tu začíná překážet.

„Povězte mi prosím ještě o té nehodě a pak už vás nechám, slibuju,“ ubezpečila ji.

„Asi před rokem a půl ho na kole srazilo auto. Bylo to ošklivé, dva týdny ležel v nemocnici. Vážně si poranil pravé koleno. Museli mu ho nechat uměle srůst a znehybnit. Zotavil se úžasně, ale s ježděním na kole byl konec. Stáhl se ještě víc do sebe. Zkusili jsme léčbu šokem, dali jsme mu ultimátum. Buď přestane koukat jako kakabus a najde si práci, nebo se odstěhuje. Tak se odstěhoval.“

„A kdy jste ho naposledy viděla?“ porušila Kim svůj slib.

Paní Millsová vstala. „Stavil se tady asi před šesti měsíci, inspektorko, a teď vás opravdu musím poprosit, abyste už šla.“

Kim vstala a snažila se setřást nepříjemný pocit z toho, jak nezúčastněně žena ztrátu vlastního syna bere. Mluvila o něm tak nevzrušeně, jako by byl někdo cizí.

Kim cestou ke dveřím vytáhla ze zadní kapsy vizitku. „Kdybyste něco potřebovala, zavolejte mi, prosím.“

Paní Millsová se na vizitku podívala. „Prosím, nechte si ji. My nic nepotřebujeme. Máme jeden druhého a svou víru. Jamie je teď na mnohem lepším místě a odpočívá v pokoji. Prosím vás, inspektorko, nechme to tak.“

Jen se ocitla oběma nohama na chodníčku, dveře se za ní zavřely.

Kim sundala helmu z řídítek a v duchu si přála, aby se byla mohla vyptávat dál. Proč se Jamie radši odstěhoval, když na něj tlačili, aby si našel práci? Z čeho pramenily jeho návaly depresí? Sehrála v jeho rozhodnutí odejít z rodného domu roli náboženská výchova?

Burnsův přístup odrážel přístup chlapcovy matky: smazat ho, zneviditelnit.

Strávila s tou ženou dobrých dvacet minut, a přece měla pocit, že o mladíkovi, který se podle všeho rozhodl skoncovat se životem, neví nic víc než předtím.

Účetní firma Dunhill, k. s., sídlila na okraji centra Halesowenu ve starém viktoriánském domě předělaném na kanceláře. Na parkovišti měli jak vyhrazená, tak veřejná místa. Místo s cedulí „G. Denton“ bylo prázdné.

Stacey zazvonila. Vychutnávala si každou vteřinu mimo kancelář. Dřív to bylo její útočiště, ale teď už ne.

Ve dveřích zabzučelo a cvaklo, a tak vstoupila.

Vysoký recepční pult se stáčel do půlkruhu před atraktivní ženou něco přes čtyřicet. Černé vlasy se jí nerealisticky leskly a tvář měla dokonale nalíčenou. Stacey se mohla jen dohadovat, jakou námahu musí před odchodem do práce vynaložit.

Ukázala průkaz. „Detektiv konstábl Woodová. Můžu si tu s někým promluvit o Gabrielu Dentonovi?“

„Nestalo se mu nic?“ vyhrkla žena a v obličeji se jí objevil polekaný výraz.

„To se právě snažíme zjistit.“

„Všichni jsou zrovna na rozpočtové schůzi, ale Gabea znám stejně asi nejlíp já.“

„Dobře, a vy jste…?“

„Wendy Clarkeová, recepční, sekretářka, vedoucí kanceláře, můžete si vybrat.“ Stiskla několik tlačítek na telefonu. „Hlasová schránka to chvilku zvládne za mě.“ Vyšla zpoza pultu a ukázala na dvě pohovky u skleněného stolku.

„Pokud vím, pan Denton tady pracuje už dlouhá léta,“ začala Stacey.

Wendy přikývla. „Dvacet let. Máme tu třináct hlavních účetních a on má nejnižší odchodovost zákazníků.“

„A znáte ho jak dlouho?“

„Pracuju tady už skoro deset let.“

„Nějaké třenice s kolegy?“ nadhodila Stacey.

Wendy s úsměvem zavrtěla hlavou. „Gabea mají všichni rádi. Některým možná přijde trochu nudný, ale účetnictví není zrovna adrenalinový obor. Přímějšího člověka byste pohledala; je bez výjimky poctivý, příjemný, profesionální a velký dříč.“

To vylučuje, že by měl problémy na pracovišti, pomyslela si Stacey. Tak trochu si říkala, jestli se třeba v práci nezapletl do finančních machinací. Vyšetřovala už spoustu podvodů a zpronevěr. Lidi se často rozhodli zmizet, než to praskne. Úplně to vyloučit nemohla. Třeba udělal něco, co neměl, ale ještě se na to nepřišlo.

„Nestalo se mu nic?“ zeptala se opět Wendy. Bylo znát, že má upřímné obavy.

Stacey otázku ignorovala a pokračovala. „Nevíte, jestli pan Denton netrpí nějakými duševními problémy?“

Wendy zavrtěla hlavou. „Ničeho takového jsem si nevšimla, rozhodně se o tom nikdy nezmínil.“

„Žádné výkyvy nálad, výbuchy?“

Wendy se zasmála. „Ne, to vůbec není Gabeův styl. Je to velice klidný člověk. Nic ho nerozhází – v životě jsem neviděla, že by se rozčílil.“

„Nepřipadalo vám zvláštní, když včera nepřišel do práce?“

„Ani ne. Všichni účetní můžou pracovat z domova, pokud nemají žádnou schůzku s klientem. Gabe toho moc často nevyužívá a vsadím se, že když už, stejně si na sebe vezme oblek. Nemůžete mi aspoň říct, jestli neměl nehodu?“

„My opravdu nevíme, paní Clarkeová. Pan Denton včera odjel z domova a už se nevrátil. Je nezvěstný a paní Dentonová o něj pochopitelně má velký strach.“

„No ovšem,“ hlesla Wendy vykuleně. „Zeptali jste se v nemocnicích a…“

„Už na tom pracujeme,“ uklidnila ji Stacey. „Ale je důležité, abyste mi řekla, jestli jste poslední dobou nezaznamenala v jeho chování něco zvláštního nebo nezvyklého.“

Recepční se zamyslela, ale pak zvolna zavrtěla hlavou. „Zrovna v pátek jsme spolu byli vzadu venku a…“

„Vzadu venku?“

Přikývla. „V zadním traktu máme takový dvorek. Jen pár stolků a židlí z odpočinkové místnosti. Podle firemního řádu nemáme jíst u pracovního stolu, a tak jsme se tam venku často ocitli ve stejnou dobu. Oba jsme radši obědvali později, přišlo nám lepší mít větší část dne už za sebou, ne před sebou.“

„Takže jste s ním trávila hodně času?“

„Znáte se s Beth?“

„Ne, ani on,“ řekla Wendy.