Copyright © 2015 by Stephen King

Published by agreement with the author and the author’s agents,

The Lotts Agency, Ltd.

Translation © Linda Bartošková, 2016

Original English title: THE BAZAAR OF BAD DREAMS

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2016

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7306-852-3

Autorova poznámka

Některé z těchto povídek už byly publikovány, ale to neznamená, že byly tehdy hotové a že jsou hotové i teď. Dokud spisovatel neodejde do důchodu nebo neumře, jeho dílo hotové není. Vždycky se dá trochu přeleštit nebo v něčem upravit. A přibyla hromádka nových povídek. Ještě něco bys měl vědět, Věrný čtenáři: jsem moc rád, že tu pořád oba jsme. Bezva, ne?

SK

Střílím od boku a ani nemrknu.

AC/DC

Úvod

Přichystal jsem pro tebe pár kousků, Věrný čtenáři. Máš je před sebou, vyložené v měsíčním světle. Ale než se na ty ručně vypracované vzácnosti, které mám na prodej, důkladněji podíváš, trochu si o nich popovídáme, ano? Nebude to trvat dlouho. Tak, posaď se vedle mě. A přisuň se trochu blíž. Já nekoušu.

I když… známe se už hodně dlouho a zřejmě už víš, že to není tak úplně pravda.

Že?

I

Divili byste se – aspoň si tedy myslím, že byste byli překvapení –, kolik lidí se mě ptá, proč ještě píšu povídky. Důvod je docela prostý: jejich psaní mi dělá radost, protože jsem nastavený na to, abych bavil. Hrát na kytaru moc neumím a stepovat už vůbec ne, ale psát umím. Tak to dělám.

Založením jsem romanopisec, to připouštím, a mám obzvláštní zalíbení v dlouhých románech, které umožní jak spisovateli, tak čtenáři ponořit se do příběhu natolik, že se z fikce stává téměř skutečný svět. Když má taková tlustá kniha úspěch, nedojde mezi spisovatelem a čtenářem jen k flirtu – oni spolu uzavřou sňatek. Když dostanu dopis, kde čtenář píše, jak mu bylo líto, když došel na konec Svědectví nebo Dallasu 63, cítím, že se ta kniha podařila.

Je však třeba něco říct o kratším, intenzivnějším prožitku. Může být osvěžující, někdy i šokující, jako valčík s cizincem, kterého už nikdy neuvidíte, nebo polibek ve tmě či krásná kuriozitka vyložená na laciném ubrusu v pouličním bazaru. A je pravda, že když jsou mé povídky uspořádány do sbírky, vždycky si připadám jako pouliční prodavač, ovšem takový, který prodává jen o půlnoci. Rozložím své zboží a zvu čtenáře – to jest vás –, abyste přišli blíž a vybrali si to své. Ale nikdy nezapomenu na řádné upozornění: buďte opatrní, milánkové, protože některé z těch kousků jsou nebezpečné. To jsou ty, v nichž jsou skryty zlé sny, ty, na něž nedokážete přestat myslet, když se spánek ne a ne dostavit a vy se ptáte, proč jsou dveře od skříně pootevřené, když víte naprosto přesně, že jste je zavírali.

II

Lhal bych, kdybych tvrdil, že mi vždy vyhovovala přísná disciplína, která je u kratších literárních útvarů zapotřebí. Povídky vyžadují jistou akrobatickou obratnost a tu získáte, jen když budete do úmoru cvičit. Snadné čtení je výsledkem tvrdého psaní, říkají někteří učitelé, a je to pravda. Chyby, které se v románu dají přehlédnout, v povídce bijí do očí. Přísná kázeň je nezbytností. Spisovatel musí držet na uzdě nutkání pustit se po fascinujících vedlejších cestičkách, a držet se hlavní trasy.

Nikdy nepociťuji omezování svého talentu tak zřetelně, jako když píšu povídky. Potýkal jsem se s pocity neschopnosti a hlubokého strachu, že nedokážu překlenout propast mezi skvělým nápadem a realizováním potenciálu toho nápadu. Srozumitelněji řečeno, konečný produkt mi nikdy nepřipadá tak dobrý jako úžasný nápad, který se mi jednoho dne vynořil z podvědomí společně s nadšenou myšlenkou: Páni! Tohle musím okamžitě napsat!

Ale někdy je výsledek docela dobrý. A jednou za čas je výsledek dokonce lepší než původní představa. Tohle miluju, když se to stane. Skutečným oříškem je s tou zatracenou povídkou konečně začít, a jsem přesvědčený, že právě tohle je důvod, proč se tolik rádoby spisovatelů s výtečnými nápady nikdy nechopí pera nebo nezačnou bušit do klávesnice. Příliš často je to jako snažit se za studeného dne nastartovat auto. Napoprvé motor ani neškytne, jenom kvílí. Ale když to budete zkoušet zas a znova (a nechcípne baterka), motor chytí… protočí se… a pak se hladce rozjede.

Jsou tu povídky, na jejichž počátku byl záblesk inspirace (jedna z nich je Letní bouře), a ty jsem musel napsat okamžitě, i když to znamenalo, že přeruším práci na románu. Pak jsou tu další, jako „Míle 81“, která trpělivě čekala desítky let, než na ni přijde řada. Ale to usilovné soustředění, které je k tvorbě dobré povídky zapotřebí, je vždy stejné. Psaní románů je trochu jako baseball, při kterém hra pokračuje tak dlouho, jak je nutné, i když to znamená dvacet směn. Psaní povídek se podobá spíš basketbalu nebo fotbalu: bojujete nejen s protihráči, ale také s časem.

Pokud jde o psaní beletrie, ať už románů nebo povídek, člověk se neustále učí. Pro finanční úřad jsem sice „profesionální spisovatel“, když podávám daňové přiznání, ale v tvůrčím smyslu jsem stále amatér, který se pořád učí řemeslo. Všichni jsme takoví. Každý den strávený psaním znamená něco se učit a bojovat o to, abychom udělali něco nového. Podvádět není dovoleno. Člověk nemůže svůj talent zvětšit – s tím nic nenaděláte –, ale je možné zabránit tomu, aby chátral. Aspoň já si to rád myslím.

A navíc – pořád to miluju.

III

Takže tady je mé zboží, milý Věrný čtenáři. Dnes večer prodávám od všeho trochu – příšeru, která vypadá jako auto (v duchu Christiny), muže, který vás dokáže zabít tím, že napíše váš nekrolog, čtenáře elektronických knih, který vstupuje do paralelních světů, a oblíbenou stálici, konec lidské rasy. Rád tohle zboží prodávám, když ostatní prodejci dávno odešli domů, ulice jsou pusté a nad kaňony města pluje chladný srpek měsíce. V tu dobu rád zase rozprostřu svoji deku a na ni rozložím své zboží.

Dost řečí. Možná byste už rádi něco koupili, ne? Všechno, co vidíte, je ruční práce, a i když je mi každý z těch kousků milý, rád je prodám, protože jsem je vytvořil speciálně pro vás. Klidně si je pořádně prohlédněte, ale buďte opatrní, prosím.

Ty nejlepší mají zuby.

6. srpna 2014

Když mi bylo devatenáct let a chodil jsem na Mainskou univerzitu, jezdil jsem autem z Orona do malého města Durham, které v mých knihách obvykle vystupuje jako Harlow. Podnikal jsem tuto cestu zhruba každé tři týdny, abych se viděl se svou dívkou… a také s matkou, když už tam budu. Jezdil jsem ve stejšnu Ford ročník 1961: ten jich měl šest, aby jel fest, a ještě tři do foroty (jestli nevíte, o co jde, zeptejte se tatínka). To auto mi přenechal můj bratr David.

Na dálnici I-95 nebyl tehdy velký provoz, a jakmile se začátkem září přehoupl Den práce a letní hosté se vrátili ke svému všednímu pracovnímu životu, na některých dlouhých úsecích jsem potkával jen sem tam auto. Tehdy samozřejmě nebyly žádné mobilní telefony. Když se vám porouchal vůz, měli jste na výběr dvě věci: spravit to sám, anebo počkat, až zastaví nějaký dobrý samaritán a sveze vás do nejbližšího servisu.

Během těch stopadesátimílových cest jsem si vymyslel speciální horor o Míli 85, což byla absolutní pustina mezi Gardinerem a Lewistonem. Došel jsem k přesvědčení, že jestli se můj starý stejšn opravdu podělá, stane se to tam. Přímo jsem ho viděl, jak dřepí v odstavném pruhu, sám a opuštěný. Zastavil by někdo, aby se přesvědčil, jestli se řidiči něco nestalo? Jestli se třeba nesvalil na přední sedadlo, kde umírá na infarkt? Samozřejmě že by někdo zastavil. Dobří samaritáni jsou všude, zvlášť v drsných krajích. Lidé, kteří bydlí v zapadákovech, se o své lidi starají.

Jenže co kdyby byl můj starý stejšn návnada? napadlo mě. Příšerná past na neopatrné kolemjdoucí? Pomyslel jsem si, že by z toho byl dobrý příběh, a taky byl. Nazval jsem ho „Míle 85“. Nikdy jsem ho nepřepisoval, natož publikoval, protože jsem ho ztratil. Tehdy jsem pravidelně mlsal LSD a ztrácel všechno možné. Včetně rozumu, byť krátkodobě.

Teď rychle skočíme o skoro čtyřicet let dopředu. Přestože v jedenadvacátém století je provoz na mainském úseku dálnice I-95 hustší, po Dni práce vždycky výrazně zřídne a rozpočtové škrty donutily stát uzavřít spoustu odpočívadel. Patří k nim i benzínka kombinovaná s Burger Kingem (kde jsem spořádal spoustu whopperů) poblíž výjezdu na Lewiston. Stojí opuštěná a stále smutnější a ošuntělejší a na příjezdové i výjezdové rampě jsou zátarasy se značkou ZÁKAZ VJEZDU. V tuhých zimách se nadělaly na parkovišti boule a prasklinami vyrašil plevel.

Když jsem jednou jel kolem, vzpomněl jsem si na svou starou ztracenou povídku a rozhodl se ji znovu napsat. Jelikož se to opuštěné dálniční odpočívadlo nacházelo o něco jižněji než strašlivá Míle 85, musel jsem změnit název. Ale myslím, že všechno ostatní je skoro stejné. Ta dálniční oáza už je možná pryč – stejně jako starý velký ford, moje dávná přítelkyně a spousta mých starých zlozvyků –, ale příběh zůstává. Patří k mým oblíbeným.

Míle 81

1. Pete Simmons (kolo Huffy, rok výroby 2007)

„Nemůžeš jít s náma,“ řekl starší bratr.

George mluvil potichu, i když ostatní kamarádi – parta dvanáctiletých a třináctiletých kluků ze sousedství, kteří si říkali Drsní jezdci – stáli na konci ulice a čekali na něj. Ne zrovna trpělivě. „Je to moc nebezpečné.“

Pete odpověděl: „Nebojím se.“ Mluvil docela odhodlaně, i když se přece jen trochu bál. George a jeho kamarádi měli namířeno do pískovny za bowlingovou hernou. Tam budou hrát hru, kterou vymyslel Normie Therriault. Normie byl vůdcem Drsných jezdců a ta hra se jmenovala Pekelní paragáni. K okraji vytěžené jámy vedla vyježděná cesta a hra spočívala v tom, že jste po ní jeli na kole plnou rychlostí, při tom ječeli z plných plic „Jezdci vedou!“ a vyletěli ze sedla, jakmile jste přejeli hranu jámy. Obvykle se padalo zhruba ze tří metrů a předpokládaná přistávací plocha byla měkká, ale dřív nebo později někdo dopadne na štěrk místo na písek a nejspíš si zlomí ruku nebo kotník. To věděl i Pete (i když měl pocit, že je to tím lákavější). Pak na to přijdou rodiče a Pekelní paragáni budou mít utrum. Ale prozatím se ta hra – samozřejmě bez přileb – hrála.

George měl však tolik rozumu, aby bratrovi nedovolil s nimi chodit. Měl na Petea dávat pozor, když jsou rodiče v práci. Kdyby si Pete ve štěrkovně rozmlátil svůj huffy, George by vyfasoval nejmíň na týden zaracha. Kdyby si mladší brácha zlomil ruku, byl by z toho měsíc. A kdyby – bůh chraň – to byl místo ruky krk, George by nejspíš zůstal trčet ve svém pokoji, dokud by neodešel na vysokou.

Nemluvě o tom, že měl toho malého hovňouse rád.

„Prostě se poflakuj tady,“ přikázal mu George. „My se za pár hodin vrátíme.“

„A s kým tu asi mám být?“ zeptal se Pete. Byly jarní prázdniny a všichni jeho kamarádi, které by matka nazvala „přiměřeného věku“, byli zřejmě někde jinde. Několik jich odjelo do Disney Worldu v Orlandu, a když si na to Pete vzpomněl, srdce se mu zaplnilo závistí a žárlivostí – odpornou směskou, ale podivně chutnou.

„Prostě buď někde tady,“ řekl George. „Zajdi si do obchodu nebo tak něco.“ Zašátral v kapse a vytáhl pár pomačkaných jednodolarovek. „Tady máš prachy.“

Pete se na ně podíval. „Jéžiš, za to si koupím corvettu. Možná dvě.“

„Hoď sebou, Simmonsi, nebo pojedem bez tebe!“ křikl Normie.

„Už jdu!“ houkl George. Potom potichu řekl Peteovi: „Vezmi si ty peníze a neotravuj.“

Pete si peníze vzal. „Přinesl jsem si i lupu,“ nevzdával se. „Chtěl jsem jim ukázat…“

„Ten dětinský trik všichni viděli už tisíckrát,“ přerušil ho George, ale když uviděl, jak se koutky Peteových úst stáhly dolů, pokusil se tu ránu zmírnit. „A kromě toho se podívej na nebe, troubo. Oheň lupou nezapálíš, když je zataženo. Vydrž tady. Až se vrátím, zahrajeme si na počítači Battleship nebo tak něco.“

„Tak jo, padavko!“ zaječel Normie. „Na sráče se nečeká!“

„Musím jít,“ řekl George. „Buď tak hodný a neudělej nějaký průšvih. Drž se v naší čtvrti.“

„Nejspíš si přerazíš záda a budeš nadosmrti ochrnutý,“ řekl Pete… a pak spěšně plivl mezi vidlicí prstů, aby kletbu zrušil. „Hodně štěstí!“ zavolal za bratrem. „Doskoč nejdál!“

George zamával jednou rukou, jako že slyšel, ale neohlédl se. Stál v pedálech svého kola, starého a velkého schwinnu, který Pete obdivoval, ale jezdit na něm neuměl (jednou to zkusil, a vymázl se hned pár metrů od garáže). Pete se za ním díval, jak zrychluje a uhání po cestě mezi domy na předměstí v Auburnu, aby dohnal své kamarády. Potom osaměl.

Ze sedlové brašny vytáhl zvětšovací sklo a přidržel si ho nad předloktím, ale neobjevil se žádný světelný flíček ani žár. Zachmuřeně se podíval na nízko visící mračna a zase lupu schoval. Byla dobrá, značka Richforth. Dostal ji loni k Vánocům jako pomůcku ke školnímu přírodovědnému projektu s mravenčí farmou.

„Skončí v garáži, kde se na ni bude akorát prášit,“ prorokoval otec, ale i když projekt s mravenčí farmou v únoru skončil (Pete a jeho parťačka Tammy Withamová dostali za jedna), Petea lupa dosud neomrzela. Hlavně moc rád vzadu na dvorku vypaloval díry do kusů papíru.

Dnes však ne. Dnešní odpoledne se před ním prostíralo jako poušť. Mohl jít domů dívat se na televizi, ale táta zamkl všechny zajímavé programy, když zjistil, že George si nahrává Impérium: Mafie v Atlantic City, kde se to hemžilo gangstery ze starých časů a nahými kozami. Podobný zámek se ocitl i v Peteově počítači a on ještě nepřišel na to, jak ho obejít, i když nakonec to zjistí, byla to jen otázka času.

Takže?

„Takže co,“ řekl potichu a začal pomalu šlapat na kole ke konci Murphy Street. „Takže… sakra… co.“

Na hru Pekelní paragáni byl malý, protože to bylo moc nebezpečné. Taková blbost. Hrozně si přál vymyslet něco, čím by Georgeovi a Normiemu a všem Jezdcům ukázal, že i malí kluci dokážou čelit nebez –

A v tu chvíli dostal nápad, prostě jen tak. Mohl by prozkoumat to opuštěné odpočívadlo u silnice. Podle Petea o něm Paragáni nevěděli, protože jemu samému o něm pověděl kluk jeho věku, Craig Gagnon. Říkal, že tam loni na podzim byl s několika dalšími desetiletými kluky. Samozřejmě že si to celé mohl vymyslet, ale Pete neměl ten pocit. Craig o tom vyprávěl velice podrobně a nepatřil k těm, kdo si umějí dobře vymýšlet. Vlastně patřil k těm tupějším.

Pete, s cílem před sebou, začal šlapat rychleji. Na konci Murphy Street to střihl vlevo na Hyacinth Street. Na chodníku nikdo nebyl a ani auta tu nejezdila. Od Rossignolových uslyšel kňučení vysavače, ale jinak se zdálo, že všichni spí nebo jsou mrtví. Pete soudil, že jsou nejspíš v práci, jako jeho rodiče.

Vzal to doprava na Rosewood Terrace a minul žlutou značku s nápisem SLEPÁ ULICE. Stálo tu jen tucet domů. Na konci ulice byl drátěný plot. Za ním houština křoví a přerostlých náletových stromů. Když se Pete přiblížil k plotu (a k totálně zbytečné ceduli, která na něm visela a hlásala NEPRŮJEZDNÁ ULICE), přestal šlapat a zastavil.

Chápal – matně –, že i když považuje George a ty jeho Jezdce za Velké kluky (za něž se Jezdci rozhodně považovali), ve skutečnosti to žádní Velcí kluci nejsou. Opravdoví Velcí kluci byli mladí grázlové, kteří už měli řidičák a holku. Opravdoví Velcí kluci chodili na střední. Rádi pili, hulili trávu, poslouchali heavy metal nebo hip-hop a věčně se ocucávali se svýma holkama.

Takže opuštěné odpočívadlo.

Pete sesedl ze svého huffyho a rozhlédl se, jestli ho někdo nepozoruje. Nikdo tam nebyl. Dokonce ani otravná dvojčata Crosskillových, která ráda skákala přes švihadlo (v tandemu) po celé čtvrti, pokud zrovna netrčela ve škole, nebyla nikde v dohledu. Což byl podle Peteova názoru zázrak.

Odněkud zblízka Pete slyšel neustálé vhúš vhúš vhúš aut, projíždějících po dálnici I-95 na jih do Portlandu nebo na sever do Augusty.

I kdyby Craig nekecal, nejspíš je ten plot už spravený, pomyslel si Pete. Takhle dneska dopadá všechno.

Ale když se naklonil blíž, viděl, že i když plot vypadá celý, ve skutečnosti to tak není. Někdo (nejspíš nějaký Velký kluk, který se už dávno připojil k řadám nudných Mladých dospělých) prostřihl řadu drátěných ok zdola až nahoru. Pete se znovu rozhlédl, pak zahákl prsty do kovových kosočtverců a zatlačil. Očekával odpor, ale žádný nenastal. Proříznutý plot se rozevřel jako brána před farmou. Takže ti Fakt velcí kluci sem chodili. Paráda.

Dávalo to smysl, vzato kolem a kolem. Sice měli řidičák, ale vjezd a výjezd na odpočívadlo Míle 81 teď byly zablokované velkými oranžovými sloupky, jaké používají opraváři silnic. Popraskaným asfaltem na prázdném parkovišti prorůstala tráva. Pete to viděl na vlastní oči už tisíckrát, protože jeho školní autobus, na který nasedal v Laurewoodu, projížděl po I-95 kolem tří odboček, než Pete vystoupil v Sabattus Street, kde stála Auburnská základní škola č. 3, přezdívaná Alcatraz.

Pamatoval doby, kdy bylo odpočívadlo ještě otevřené. Byla tam benzínka, Burger King, jogurtárna TCBY a restaurace Sbarro. Pak to tam zavřeli. Peteův táta říkal, že je na dálnici příliš mnoho odpočívadel a že stát si nemůže dovolit udržovat je všechna v provozu.

Pete provedl kolo dírou v plotě a pak provizorní bránu pečlivě zatlačil zpátky, až se kosočtvercová oka spojila a plot zase vypadal neporušený. Zamířil ke stěně křovin a dával při tom pozor, aby pneumatiky huffyho nepřejely přes žádné rozbité sklo (byly ho na této straně plotu spousty). Začal hledat něco, o čem věděl, že to tu určitě je, ten proříznutý plot to prozradil.

A opravdu to tam bylo, vyznačkované típnutými vajgly a několika vyhozenými láhvemi od piva a limonády: chodníček mířící hlouběji do houštin. Pete, který kolo stále vedl, se po něm pustil. Vysoké křoví ho pohltilo. Rosewood Terrace za ním dřímalo v dalším podmračeném jarním dnu.

Vypadalo to, jako by tam Pete Simmons nikdy ani nebyl.

Chodníček od drátěného plotu k odpočívadlu Míle 81 byl podle Peteova odhadu asi půl míle dlouhý a byl posetý směrovkami Velkých Kluků: válelo se tu půl tuctu malých hnědých lahviček (u dvou stále ještě byly kokainové lžičky ulepené od soplu), prázdné sáčky od pamlsků, kalhotky lemované krajkou zavěšené na trnitém keři (Peteovi připadaly, že už tam nějakou dobu visí, možná padesát let) a také – jackpot! – poloprázdná láhev vodky Popov se stále zašroubovaným uzávěrem. Pete nad ní chvíli dumal a pak ji zastrčil do sedlové brašny ke zvětšovacímu sklu, nejnovějšímu vydání Zámku a klíče a svačinovému sáčku s několika slepovanými sušenkami Oreos s dvojitou náplní.

Protlačil kolo přes líný potůček, a bingo-bongo, vynořil se za odpočívadlem. Byl tam další drátěný plot, ale i tady byl proříznutý, a Pete se jím hned protáhl. Stezka pokračovala vysokou trávou až na parkoviště vzadu. Tam nejspíš kdysi zajížděly dodávky se zbožím pro restaurace, usoudil Pete. Těsně u budovy uviděl na asfaltu tmavší obdélníky, tam stávaly popelnice. Pete sklopil na huffym stojánek a na jednom tom obdélníku zaparkoval.

Srdce mu bušilo při pomyšlení, co se teď stane. Vloupání a nedovolené vniknutí, brouku. Za to by tě mohli zavřít. Ale bude to vloupání a nedovolení vniknutí, i když najde otevřené dveře nebo uvolněné prkno, jimiž jsou zatlučená okna? Domyslel si, že to stále bude vniknutí, ale znamenalo to samo o sobě zločin?

V hloubi duše věděl, že ano, ale předpokládal, že když se nebude vloupávat, do vězení by ho neposlali. A vůbec, copak sem nepřišel něco riskovat? Aby se měl později čím chlubit před Normiem a Georgem a ostatními Drsnými jezdci?

Jasně, bál se, ale aspoň se už nenudil.

Zkusil dveře s vybledlým nápisem POUZE PRO ZAMĚSTNANCE a zjistil, že jsou nejen zamčené, ale důkladně zamčené – ani se nehnuly. Vedle nich byla dvě okna, ale už od pohledu poznal, že jsou pevně zabedněná. Pak si vzpomněl na ten drátěný plot, který vypadal celý, ale nebyl, a opřel se do prken. Nic. Svým způsobem se mu ulevilo. Mohl by to čestně odpískat, pokud by chtěl.

Jenže… Fakt velcí kluci dovnitř určitě chodili. O tom byl přesvědčený. Tak jak to dělali? Šli zepředu? Kde na ně bylo z dálnice krásně vidět? Možná ano, pokud sem chodili v noci, ale Pete neměl v úmyslu to zkoušet za bílého dne. Když každý projíždějící řidič s mobilem mohl vytočit policii a říct: „Napadlo mě, že byste rádi věděli, že na odpočívadle Míle 81 se poflakuje nějaký malý kluk. Tam, kde býval Burger King, víte?“

Radši bych si zlomil ruku jako Pekelný paragán, než abych musel volat našim od polišů v Gray State. Radši bych si zlámal obě ruce a skřípl si pinďu do zipu v džínách.

No, to snad přece jen ne.

Pomalu zamířil k nakládací rampě a tam, zas: jackpot. Na začátku betonového ostrůvku ležely desítky rozšlápnutých cigaretových špačků plus několik dalších maličkých hnědých laviček, obklopujících svého krále: tmavě hnědou lahvičku pseudoefedrinového NyQuilu. Rampa, ke které couvaly velké dodávky, aby vyložily zboží, byla pro Petea ve výši očí, ale beton se drolil a poskytoval spoustu škvír, o které mohl obratný kluk opřít špičky svých kotníčkových kecek Chuck Taylor. Pete zvedl ruce nad hlavu, zahákl prsty do děr v betonové rampě… a zbytek je historie, jak se říká.

Na rampě byl vybledlý červený nápis, který tam kdosi nasprejoval: EDWARD LITTLE VÁLÍ, RED EDDIES VEDOU. To není pravda, pomyslel si Pete. Vedou Drsní jezdci. Pak se ze svého momentálního bidýlka rozhlédl kolem, zašklebil se a řekl: „Vlastně vedu já.“ A jak tak stál nad prázdným parkovištěm za motorestem, měl pocit, že to tak je. Aspoň v této chvíli.

Slezl dolů – jen aby se ujistil, že to není problém – a pak si vzpomněl na věci v sedlové brašně. Zásoby pro případ, že se tu rozhodne strávit odpoledne různými výzkumy a tak. Přemýšlel, co si má vzít, pak se rozhodl sedlovou brašnu odepnout a vzít si všechno. Dokonce i zvětšovací sklo se může hodit. V hlavě se mu začala rýsovat neurčitá představa: mladičký detektiv objeví v opuštěném motorestu oběť vraždy a vyřeší ten případ dřív, než policie vůbec zjistí, že se stal nějaký zločin. V duchu se viděl, jak vysvětluje užaslým Jezdcům, že to bylo vlastně docela snadné. Elementární, mí drazí debilové.

Samozřejmě to byla blbost, ale bylo zábavné si to představovat.

Zdvihl brašnu, položil ji na nákladní rampu (byl při tom obzvlášť opatrný ohledně poloplné láhve s vodkou) a pak vylezl nahoru za ní. Vrata z vlnitého plechu, vedoucí dovnitř, byla aspoň čtyři metry vysoká a dole zajištěná ne jedním, ale dvěma obrovitými visacími zámky, nicméně hned vedle byly ve vratech vsazeny dveře lidského rozměru. Peter vzal za kouli na dveřích. Neotočila se a dveře lidského rozměru se neotevřely, když za ně tahal a tlačil, ale trochu povolily. Vlastně docela dost. Podíval se dolů a uviděl dřevěný klínek, který byl vmáčknutý pod dolní hranu dveří. To teda bylo super zajištění, panečku. Na druhou stranu, co se dalo čekat od kluků, kteří byli sjetí koksem a sirupem proti kašli?

Pete klínek vytáhl, a když vzal za dveře tentokrát, s vrznutím se otevřely.

Velká okna vpředu bývalého Burger Kingu byla zakrytá drátěným pletivem a ne prkny, takže Pete bez potíží viděl, co tu bylo k vidění. Všechny jídelní stolky a boxy z restaurační části zmizely, po kuchyni zbyla jen tmavá díra s několika dráty trčícími ze zdí a několik jich viselo i ze stropního obložení, ale nedalo se říct, že tu nezůstal žádný nábytek.

Uprostřed, mezi skládacími židličkami, byly k sobě přistrčené dva staré lehké stolky. Na této zdvojené ploše stálo půl tuctu špinavých plechových popelníků, několik balíčků umaštěných karet značky Bicycle a stojan na pokerové žetony. Stěny zdobilo dvacet nebo třicet plakátků z časopisů. Ty si Pete prohlédl s velkým zájmem. Kundy už znal, zahlédl jich víc než pár na HBO a CinemaSpank (než se rodiče poučili a prémiové kanály kabelovky zablokovali), ale tyhle kundy byly oholené. Pete netušil, proč to má být taková bomba – jemu připadaly dost oblemcané –, ale usoudil, že tenhle program ocení líp, až bude starší. Kromě toho mu to vynahradily nahé kozy. Nahý kozy byly kurva skvělý.

V rohu byly tři špinavé matrace sražené k sobě stejně jako ty stolky, ale Pete už byl dost velký na to, aby věděl, že tady se poker nehrál.

„Ukaž mi kundu!“ poručil jedné z dívek z Hustleru na zdi a zahihňal se. Pak řekl: „Ukaž mi oholenou kundu!“ a rozřehtal se. Trochu litoval, že tu není Craig Gagnon, i když Craig byl blbec. Mohli se chechtat oholeným kundám společně.

Začal se procházet kolem a pořád vyfrkával bublinky smíchu. V motorestu bylo vlhko, ale ne vyloženě zima. Nejhorší byl ten smrad, směska cigaretového a marihuanového kouře, zvětralého chlastu a plísně porůstající zdi. Pete měl dojem, že cítí i shnilé maso. Nejspíš ze sendvičů koupených u Rosselliho nebo v Subwayi.

Na zdi vedle pultu, kde si lidé kdysi objednávali obří burgery, objevil Pete další plakát. Na tomhle byl Justin Bieber, Beebovi tu mohlo být tak šestnáct. Měl začerněné zuby a někdo mu přilípl na tvář samolepku s náckovským tetováním. Z Beebovy zježené čupřiny se nořily červeně namalované čertovské rohy. Z obličeje mu trčely šipky. Na zdi nad plakátem bylo fixem napsáno HUBA 15 BODŮ, NOS 25 BODŮ, OČI 30 KAŽDÝ ZVLÁŠŤ.

Pete šipky vytáhl a vracel se přes velkou prázdnou místnost, až narazil na černou značku na podlaze. Bylo tam napsáno BEEBEROVA LAJNA. Pete se za ni postavil a desetkrát nebo dvanáctkrát si těmi šesti šipkami hodil. Při posledním pokusu získal sto dvacet pět bodů. Podle něj to bylo docela slušné. Představoval si, jak mu George a Normie Therriault tleskají.

Přešel k oknu zakrytému pletivem a zahleděl se ven na prázdné betonové ostrůvky, na kterých stávaly benzínové stojany, a na projíždějící auta za nimi. Bylo jich málo, těch aut. Pete usoudil, že až přijde léto, znovu bude dálnice plná aut turistů a lidí přijíždějících na dovolenou, leda že by měl táta pravdu a cena benzínu se vyšplhá na sedm babek za galon a všichni radši zůstanou doma.

Co teď? Už hrál šipky, už si prohlédl dost oholených pipin, aby mu to vydrželo… no, možná ne do konce života, ale pár měsíců určitě, žádná vražda k řešení tu nebyla, takže co teď?

Vodka, rozhodl se. Ta přijde na řadu jako další. Párkrát si ucucne, jenom aby si dokázal, že to opravdu udělal a aby působil věrohodně, což bylo životně důležité, až se bude klukům chlubit. Pak si nejspíš sbalí saky paky a vrátí se do Murphy Street. Udělá, co bude moct, aby jeho dobrodružství vypadalo zajímavé – dokonce napínavé –, ale popravdě řečeno, tady ta špeluňka nebyla ani jedno z toho. Bylo to jenom místo, kam si Fakt velcí kluci chodili zahrát karty a muchlovat se s holkama a nezmoknout při tom, když pršelo.

Ale chlast… to už bylo něco.

Odnesl si sedlovou brašnu k matraci a posadil se (dával při tom pozor, aby se vyhnul flekům, kterých tu byla spousta). Vytáhl láhev vodky a s jakýmsi pochmurným zaujetím si ji prohlížel. V necelých jedenácti letech ještě nijak zvlášť netoužil zkoušet radosti dospěláků. Loni se zmocnil jedné otcovy cigarety a za večerkou ji vykouřil. Tedy, vykouřil jenom půlku. Pak se zlomil v pase a vyhodil si oběd mezi tenisky. Toho dne získal zajímavý, ale nijak zvlášť cenný poznatek: fazole s párkem nevypadají nijak skvěle, když si je strkáte do pusy, ale aspoň dobře chutnají. Když se vracejí ven, vypadají odporně a chutnají ještě hůř.

Okamžitá a důrazná reakce jeho těla mu napověděla, že s alkoholem to nebude o nic lepší, pravděpodobně horší. Ale jestli se aspoň trochu nenapije, tak všechny chlubivé řeči budou lež. A jeho bratr George měl na lži čich, aspoň pokud šlo o Petea.

Nejspíš budu zase zvracet, pomyslel si, a pak řekl: „Dobrá zpráva je, že tady v té žumpě nebudu první.“

To ho znovu rozesmálo. Stále se usmíval, když odšrouboval víčko a přidržel si hrdlo láhve u nosu. Něco ucítil, ale nijak zvlášť. Možná to byla voda místo vodky, a ten pach byl jenom ze zbytku. Zvedl hrdlo láhve k ústům a trochu doufal, že je to pravda, ale zároveň trochu doufal, že to pravda není. Nic moc neočekával a rozhodně se nechtěl opít a třeba si zlámat vaz, až se bude pokoušet slézt dolů z té nákladní rampy, ale byl zvědavý. Jeho rodiče tohle pili strašně rádi.

„Kdo to vymyslel, jde první,“ řekl úplně bezdůvodně, a trochu usrkl.

Nebyla to voda, to bylo jisté. Chutnalo to jako pálivý, řídký petrolej. Polkl, hlavně překvapením. Vodka mu protekla jako horká láva hrdlem a pak v žaludku explodovala.

„Ježíííšimarjá!“ vyjekl Pete.

Do očí mu vhrkly slzy. Podržel láhev v natažené paži před sebou, jako by ho uštkla. Ale žár v břiše už polevoval a Pete se cítil docela dobře. Ne opilý a ani mu nebylo na zvracení. Zkusil další malý doušek, když už věděl, co má čekat. Pálení v puse… pálení v krku… a potom, bum v žaludku. Vlastně to bylo docela bezva.

Začaly ho lechtat paže a dlaně. Možná i krk. Nebylo to mravenčení, jako když si přesedíte nohu, ale spíš jako by se něco probouzelo.

Pete znovu zvedl láhev ke rtům, ale pak ji spustil. Mohly ho potkat horší věci než pád z nákladové rampy nebo že se cestou domů vybourá na kole (letmo zauvažoval, jestli můžou člověka zavřít za řízení kola v opilosti, a usoudil, že ano). Dát si pár loků vodky, aby se tím mohl chlubit, byla jedna věc, ale kdyby toho vypil tolik, že by se opil, matka a otec by to po návratu domů poznali. Stačil by jim jediný pohled. Snažit se chovat jako střízlivý by nepomohlo. Pili, jejich přátelé pili a někdy pili až moc. Poznali by ty známky.

Taky bylo nutno vzít v úvahu obávanou KOCOVINU. Pete a George často v sobotu a neděli ráno vídali mámu a tátu, jak se plouží po domě s rudýma očima a bledou tváří. Brali si vitamínové pilulky, nařizovali synům, aby ztlumili televizi, a hudba byla striktně verboten. KOCOVINA vypadala jako absolutní protiklad legrace.

Ale stejně, ještě jedno usrknutí by nemuselo škodit.

Pete polkl trochu větší doušek a vykřikl: „Zuuum, odstartovali jsme!“ To ho rozesmálo. Trochu se mu točila hlava, ale byl to nesmírně příjemný pocit. Kouření nechápal. Pití ano.

Vstal, trochu se zapotácel, udržel rovnováhu a znovu se zasmál. „Skákejte si do té zasrané pískovny, jak chcete, srabaři,“ pronesl do prázdné restaurace. „Já jsem zasranej ochlasta, a zasranej ochlasta je lepší.“ Tohle bylo hodně legrační a strašně se tomu smál.

Fakticky jsem ochlasta? Už po třech locích?

To si nemyslel, ale určitě měl špičku. Takže víc už ne. Stačilo. „Pijte zodpovědně,“ pověděl prázdné restauraci a zasmál se.

Ještě chvíli se tu bude potloukat a počká, až to z něj vyprchá. Hodinka by měla stačit, možná dvě. Řekněme do tří. Neměl náramkové hodinky, ale pozná, až budou tři, podle zvonění v kostele u sv. Josefa, který byl jenom míli daleko. Pak odejde, nejdřív schová vodku (pro další případné výzkumy) a pod dveře zastrčí ten dřevěný klín. Až se vrátí do jejich ulice, ze všeho nejdřív se zastaví ve večerce, kde si koupí pár těch opravdu silných libavkových žvýkaček, aby mu dech nebyl cítit alkoholem. Slyšel kluky říkat, že rodičům se má krást z domácího baru právě vodka, protože není vůbec cítit, ale Pete byl teď chytřejší dítě než před hodinou.

„Kromě toho,“ pronesl do vyprázdněné restaurace nabádavým tónem, „vsadím se, že mám červené oči, přesně jako táta, dyš si dá mooc mantini.“ Odmlčel se. Neřekl to úplně dobře, ale na to se vykašle.

Posbíral šipky, vrátil se na Beeberovu lajnu a zaházel si. Všemi šipkami Justina minul, až na jednu, a to mu připadalo úplně nejvíc k popukání. Napadlo ho, jestlipak by Beeb mohl mít hit s názvem „Moje holka si holí kundu“, a to mu připadalo tak legrační, že se chechtal, až se musel předklonit a opřít se rukama o kolena.

Když záchvat smíchu pominul, otřel si dvě nudle visící z nosu, otřepl je na podlahu (tohle je hodnocení vaší restaurace, sorry, Burger Kingu, pomyslel si), a pak se dovlekl zpátky na Beeberovu lajnu. Podruhé měl ještě větší smůlu. Ne že by viděl dvojitě nebo něco takového, ale prostě nedokázal Beeba trefit.

Taky mu přece jenom bylo trochu blbě. Ne moc, ale byl rád, že si nedal čtvrtého loka. „To bych hodil šavli,“ řekl. Zasmál se a pak si dunivě odříhl, až ho začalo pálit v krku. Blik. Nechal šipky tam, kde byly, a vrátil se k matracím. Napadlo ho, že se zvětšovacím sklem podívá, jestli po nich nelezou nějaké opravdu malé breberky, ale rozhodl se, že to nechce vědět. Přemýšlel, že sní pár oreosek, ale bál se, co by mu mohly provést se žaludkem. Přece jenom se mu trochu houpal, přiznejme si to.

Lehl si a založil si ruce za hlavou. Slyšel, že když se opravdu opijete, všechno se s vámi začne točit. Jemu se nic takového nedělo, takže usoudil, že má jenom malou špičku, ale neškodilo by si zdřímnout.

„Ale ne na moc dlouho.“

Ne, ne na moc dlouho. Moc dlouho, to by bylo špatné. Jestli nebude doma, až se rodiče vrátí, a jestli ho nikde nenajdou, bude mít průšvih. A George nejspíš taky, protože šel ven bez něj. Otázka zněla, jestli se dokáže probudit, až se rozezní zvony u sv. Josefa?

Pete si v těch posledních několika vteřinách při vědomí uvědomil, že v to prostě bude muset doufat. Protože už usínal.

Zavřel oči.

A v té opuštěné restauraci usnul.

Venku, v pruhu dálnice I-95 směřujícím na jih, se objevil stejšn neurčité značky a roku výroby. Šinul se hodně pod přikázanou minimální rychlostí. Rychle uhánějící tirák, který se za ním objevil, prudce odbočil do rychlého pruhu a při tom troubil na houkačku.

Stejšn, který jel už skoro setrvačností, sjel do odbočovacího pruhu k motorestu a nevšímal si velké značky ZAVŘENO MIMO PROVOZ NEJBLIŽŠÍ BENZÍNOVÁ STANICE A OBČERSTVENÍ 27 MIL. Vrazil do čtyř oranžových sloupků, jejichž řada blokovala vjezd, ty se odkutálely a zastavily se asi sedmdesát metrů od opuštěné budovy restaurace. Dveře u řidiče se otevřely, ale nikdo nevystoupil. Neozvaly se ani varovné signály povykující hej, blboune, máš otevřené dveře. Prostě zůstaly v tichosti pootevřené.

Kdyby Pete Simmons nechrněl a díval se, řidiče by nezahlédl. Stejšn byl pocákaný blátem a čelní sklo od něj bylo celé umazané. Což bylo divné, protože na severu Nové Anglie nepršelo víc než týden a dálnice byla dokonale suchá.

Auto stálo kousek od příjezdové rampy, pod zamračeným dubnovým nebem. Sloupky, které povalilo, se zastavily. Dvířka u řidiče zůstala pootevřená.

2. Doug Clayton (Prius, rok výroby 2009)

Doug Clayton byl pojišťovák z Bangoru a mířil do Portlandu, kde měl rezervaci v hotelu Sheraton. Očekával, že tam bude nejpozději ve dvě. Tím pádem mu zbyde spousta času na odpolední zdřímnutí (luxus, který si mohl dovolit málokdy), než si zajde někam na Congress Street na večeři. Zítra se dostaví do Portlandského konferenčního centra svěží a včas, vyzvedne si jmenovku a připojí se ke čtyřem stovkám dalších agentů na konferenci s názvem Požár, bouře a záplavy: Pojištění proti pohromám v jedenadvacátém století. Když Doug míjel značku Míle 82, blížil se ke své vlastní pohromě, ale takového druhu, jaký se na portlandské konferenci nebude probírat.

Kufr a aktovku měl na zadním sedadle. Na sedadle spolujezdce ležela bible (ve verzi krále Jakuba, Doug by jinou ani neměl). Doug byl jeden ze čtyř laických kazatelů v Církvi Svatého Spasitele, a když byla s kázáním řada na něm, rád mluvil o své bibli jako o „nejlepší pojišťovací příručce“.

Doug přijal Ježíše Krista za svého osobního spasitele po deseti letech pití, se kterým začal před dvacítkou a skončil před třicítkou. Tento desetiletý mejdan završil bouračkou v autě a třiceti dny v okresním vězení v Penobscotu. První noc v té smradlavé cele velikosti rakve padl na kolena a od té doby si klekal každý večer.

„Pomoz mi, abych byl lepší,“ modlil se tehdy poprvé, a od té doby pokaždé. Byla to jednoduchá modlitba, která byla vyslyšena poprvé dvojnásobně, pak desetinásobně, pak stonásobně. Doug si myslel, že za dalších pár let to bude tisícinásobek. A co na tom bylo nejlepší? Na konci čekalo nebe.

Jeho bible byla hodně ohmataná, protože si v ní četl každý den. Miloval všechny příběhy, ale ten, který měl nejradši – o kterém nejčastěji rozjímal –, bylo podobenství o milosrdném Samaritánovi. Už několikrát kázal o této pasáži z Evangelia podle Lukáše a farníci v kostele u Spasitele se pak vždycky rozplývali chválou, bůh jim žehnej.

Doug soudil, že je to tím, že je ten příběh pro něj tak osobní. Kněz minul oloupeného a zbitého poutníka ležícího u cesty, a stejně tak levita. A kdo jde pak kolem? Nerudný Samaritán nenávidící Židy. Ale právě on zraněnému pomůže, bez ohledu na nerudnost a nenávist vůči Židům. Očistí poutníkovi rány a odřeniny a ováže je. Posadí poutníka na svého osla a zajistí mu ubytování v nejbližším hostinci.

„Takže kdo z těch tří, myslíš, byl bližním tomu, který upadl mezi lupiče?“ ptá se Ježíš mladého úspěšného zákoníka, který chtěl vědět, jaké jsou požadavky pro podíl na věčném životě. A ten mladý sekáč, ale ne hlupák, odpoví: „Ten, který mu prokázal milosrdenství.“

Pokud se Doug Clayton něčeho hrozil, pak toho, že by byl jako ten levita v bibli. Že by odmítl pomoci tam, kde byla pomoc potřeba, a přešel na druhý chodník. Takže když uviděl zablácený stejšn zaparkovaný kousek od silnice na odbočce k opuštěnému odpočívadlu – před ním povalené oranžové sloupky, dvířka u řidiče pootevřená –, zaváhal jen na okamžik, než vyhodil blinkr a zajel tam.

Zaparkoval hned za vozem, zapnul výstražné blinkry a chystal se vystoupit. Pak si všiml, že to vypadá, jako by vzadu na stejšnu nebyla žádná poznávací značka… i když přes vrstvu bahna bylo těžké to poznat. Doug vytáhl ze středové konzule priusu mobil a ujistil se, že je zapnutý. Být milosrdný Samaritán byla jedna věc; blížit se k neoznačené otřískané káře bez dávky opatrnosti, to by bylo prostě hloupé.

Vykročil k vozu a v levé ruce volně svíral telefon. Ne, žádná poznávací značka, v tom měl pravdu. Zkusil nahlédnout dovnitř zadním oknem, a nic neviděl. Bylo strašně zablácené. Došel ke dveřím u místa řidiče, pak se zastavil, zadíval se na auto jako celek a zamračil se. Byl to ford, nebo chevrolet? Zpropadeně, nemohl to poznat a to bylo divné, protože za svou kariéru pojistil určitě tisíce stejšnů.

Zakázková výroba? zeptal se v duchu. No, možná… ale kdo by se namáhal upravovat na zakázku stejšn na něco tak obyčejného?

„Haló, zdravím! Nestalo se vám něco?“

Došel ke dveřím, a aniž si to uvědomil, sevřel mobil trochu pevněji. Najednou si vzpomněl na jeden film, který ho kdysi jako malého kluka příšerně vyděsil, bylo to něco o strašidelném domě. Parta puberťáků se blížila ke starému opuštěnému domu, a když si jeden všiml, že dveře jsou pootevřené, řekl kamarádům: „Hele, je otevřeno!“ Člověk by na ně nejradši zařval, ať tam nechodí, ale oni tam samozřejmě vlezli.

To je hloupost. Jestli v tom autě někdo je, mohl by být zraněný.

Samozřejmě že ten chlapík mohl odejít k restauraci, třeba hledal telefonní automat, ale pokud byl opravdu zraněný…

„Haló?“

Doug natáhl ruku ke klice dveří, ale pak si to rozmyslel a naklonil se, aby škvírou nakoukl dovnitř. To, co uviděl, ho vyděsilo. Celé sedadlo bylo pokryté vrstvou bahna, stejně jako přístrojová deska a volant. Tmavý sliz odkapával ze staromódních knoflíků na rádiu, a na volantu byly otisky, které nevypadaly zrovna na to, že je zanechaly ruce. Byly strašně velké, to za prvé, a hlavně ty otisky po prstech byly tenké jako tužky.

„Je někdo uvnitř?“ Přehodil si mobil do pravé ruky a levačkou chytil dveře, aby je rozevřel dokořán a mohl se tak podívat na zadní sedadlo. „Stalo se někomu…“

Měl okamžik, aby zaznamenal odporný puch, a pak mu levá ruka vybuchla bolestí tak strašnou, že mu připadalo, jako by mu proskočila celým tělem, kde po sobě zanechávala ohnivé cestičky a plnila mu dutiny agonií. Doug nevykřikl, nemohl. Hrdlo se mu stáhlo prudkým šokem. Podíval se dolů a uviděl, že madlo dveří vypadá, jako by mu probodlo dlaň.

Prsty sotva viděl. Zůstaly z nich jenom pahýly, které končily těsně pod posledními klouby, kde začínal hřbet ruky. Zbytek ty dveře jaksi spolkly. Zatímco na to Doug zíral, praskl mu prsteník. Snubní prsten upadl a cinkl o dlažbu.

Něco cítil, ach pane bože a Ježíši Kriste, něco jako zuby. Kousaly. To auto mu požíralo ruku.

Doug se pokusil odtáhnout. Vystříkla krev, trocha jí dopadla na zablácené dveře, trocha mu šplíchla na kalhoty. Kapky, které dopadly na dveře, okamžitě zmizely za doprovodu tichého zvuku: srrk. Na okamžik se skoro vyprostil. Viděl lesklé kosti prstů, z nichž bylo strženo maso, a před očima mu prolétl přízračný obrázek, jak si sám pochutnává na kuřecím křidýlku z KFC. Ober ho pořádně, než ho odložíš, říkávala matka, nejlepší maso je až na kosti.

Pak to s ním škublo znovu vpřed. Dvířka u řidiče se pohostinně otevřela: Zdravím, Dougu, čekal jsem na tebe, nasedni si. Hlavou narazil na horní hranu dveří a v tu chvíli měl pocit, že se chladná rýha na jeho čele rozpálila, protože ta hrana mu projela kůží. Ještě jednou se pokusil uniknout, upustil mobil a vzepřel se o zadní okno. Jenže okno povolilo, místo aby vydrželo, a pak mu spolklo ruku. Doug stočil pohled a uviděl, že to, co vypadalo jako sklo, se teď čeří jako jezírko ve větru. A proč se čeřilo? Protože žvýkalo. Protože polykalo.

Tohle mám za to, že jsem milosrdný sa –

Potom mu hrana dveří u řidiče prořízla lebku a hladce vklouzla do mozku pod ní. Doug Clayton uslyšel hlasité řinčivé PRASK, jako když v rozpáleném ohništi rupne borový suk. Pak na něj padla temnota.

Řidič dodávky mířící na jih se ohlédl a uviděl malé zelené auto s blikajícími světly postavené za zabahněným stejšnem. Nějaký muž – ten zřejmě patřil k tomu malému zeleném autu – se nakláněl ke dveřím stejšnu a asi mluvil s řidičem. Porucha, pomyslel si řidič dodávky a zaměřil pozornost znovu na silnici. On žádný milosrdný samaritán není.

Doug Clayton vletěl dovnitř, jako by ho za košili chytily čísi ruce a vtáhly ho k sobě – ty ruce s velkými dlaněmi a prsty tenkými jako tužka. Stejšn ztratil tvar a svraštil se, jako když ústa ochutnávají něco mimořádně kyselého… nebo mimořádně sladkého. Zevnitř se ozvala řada nejrůznějších křupnutí – jako když člověk dusá v těžkých botách po suchých větvích. Auto zůstalo svrasklé asi deset vteřin a vypadalo spíš jako hrbolatá zaťatá pěst než jako vůz. Potom se ozvalo puk, jako když tenisová raketa prudce odpálí míček, a auto se vyboulilo zpět do podoby stejšnu.

Slunce krátce vykouklo mezi mraky, zablýsklo se na upuštěném mobilu a nakrátko rozpálilo ohnivý kroužek světla na Dougově snubním prstenu. Pak se znovu zanořilo za mrakovou pokrývku.

Prius za stejšnem dál blikal všemi čtyřmi blinkry. Vydávaly tichý zvuk jako hodiny: Tik… tik… tik…

Kolem projelo několik aut, ale moc jich nebylo. Ve dvou pracovních týdnech kolem Velikonoc je na státních dálnicích nejmenší provoz, a odpoledne je druhou nejklidnější denní dobou. Méně aut jezdí už jen mezi půlnocí a pátou ranní.

Tik… tik… tik.

Pete Simmons v opuštěné restauraci stále spal.

3. Julianne Vernonová (Dodge Ram, rok výroby 2005)

Julie Vernonová nepotřebovala žádnou bibli, aby uměla být milosrdnou samaritánkou. Vyrostla v malém městě Readfieldu ve státě Maine (počet obyvatel 2400), kde pomoc bližnímu byla životním stylem, a cizinci byli také bližní. Nikdo jí to neříkal tolika slovy. Naučila se to od matky, otce a starších bratrů. Moc o takových věcech nemluvili, ale učení vlastním příkladem je vždy nejmocnější výuková metoda. Když jste viděli chlapa ležícího u cesty, nezáleželo na tom, jestli je to Samaritán nebo Marťan. Zastavili jste se, abyste mu pomohli.

Nikdy si ani nedělala zvláštní starosti s tím, jestli ji oloupí, znásilní nebo zavraždí někdo, kdo jenom předstírá, že potřebuje pomoc. Když se jí v páté třídě zeptala školní sestra, kolik váží, Julie hrdě odpověděla: „Tatínek říká, že by ze mě bylo k osmdesáti kilům masa. Se staženou kůží trochu míň.“ Dnes, v pětatřiceti letech, by vydala ke sto třiceti kilům, a neměla zájem být nějakému muži dobrou manželkou. Byla lesba skrznaskrz, a byla na to hrdá. Na své dodávce Ram měla vzadu na nárazníku dvě samolepky. Na jedné stálo PODPORUJTE ROVNOST POHLAVÍ. Na druhé byl zářivě růžovou barvou vyjádřen názor GAY ZNAMENÁ HAPPY!

Samolepky však dnes nebyly vidět, protože Julie za sebou táhla přívěs, kterému říkala „koňák“. V Clintonu koupila dvouletou klisnu španělského poníka a teď se vracela do Readfieldu, kde jen dvě míle po silnici od domu, kde vyrůstala, měla farmu i partnerku.

Vzpomínala, jako často, na pět let cestování s Jiskrami, týmem zápasnic v bahně. Ty roky byly jak zlé, tak dobré. Zlé proto, že zápasy Jisker byly všeobecně považovány za úchylnou zábavu (což svým způsobem asi platilo, soudila Julie), a dobré proto, že viděla kus světa. Většinou toho amerického, pravda, ale Jiskry jednou strávily tři měsíce v Anglii, Francii a Německu, kde se k nim lidé chovali laskavě a s úctou, až to bylo skoro přízračné. Vlastně s nimi jednali jako s mladými dámami.

Stále měla pas a loni si nechala prodloužit platnost, i když tušila, že se za hranice už nikdy nepodívá. To bylo v podstatě v pořádku. Byla docela spokojená na farmě s Amelií a jejich nesourodou menažerií psů, koček a dobytka, ale někdy jí ty dny na turné chyběly – jednodenní štace, zápasy pod reflektory, drsné kamarádství s ostatními děvčaty. Někdy se jí dokonce stýskalo po hádkách s publikem.

„Popadni ji za kundu, je to lesba, tak se jí to líbí!“ zaječel jednoho večera jakýsi vymaštěný křupan – to bylo v Tulse, pokud si dobře pamatuje.

Julie a Melissa, se kterou se toho dne potýkala v bahenním ringu, se na sebe podívaly, přikývly a postavily se čelem k sekci hlediště, odkud pokřik zazněl. Stály tam jenom v promáčených plavkových kalhotkách, bahno jim kapalo z vlasů a prsou, a společně, jako jedna žena, vystrčily na toho provokatéra prostředník. Diváci propukli ve spontánní potlesk… který se proměnil v ovace vestoje, když se nejdřív Julianne a pak Melissa otočily, shýbly se, spustily spoďáry a vystrčily na toho blbečka holý zadek.

Vyrůstala s vědomím, že je potřeba se starat o toho, kdo upadl a nemůže vstát. Také vyrůstala s vědomím, že si nesmíte nechat cpát do hlavy žádné sračky – co se týče vašich koní, tělesných proporcí, zaměstnání nebo sexuální orientace. Jakmile si ty sračky necháte do hlavy cpát, tak nějak je budete mít na jídelníčku pořád.

Cédéčko, které poslouchala, dohrálo, a Julie se právě chystala stisknout tlačítko Vysunout, když vpředu uviděla auto, zaparkované na odbočce k opuštěnému odpočívadlu Míle 81. Blikaly mu všechny čtyři blinkry. Před ním stálo další auto, starý omlácený stejšn obalený bahnem. Nejspíš ford nebo chevrolet, těžko se to rozeznávalo.

Julie se nerozhodovala, protože tu nic k rozhodování nebylo. Vyhodila blinkr, uviděla, že na odbočce už pro ni nebude místo, když za sebou táhne přívěs, takže přejela odbočovací pruh co nejvíc do kraje, aniž by koly uvízla v měkké půdě za krajnicí. Poslední, po čem toužila, bylo převrátit přívěs s koněm, za kterého právě zaplatila osmnáct set dolarů.

Nejspíš tu o nic nešlo, ale neuškodí to omrknout. Člověk nikdy neví, kdy si nějaká ženská zčistajasna usmyslí, že na dálnici porodí, nebo kdy se nějaký chlap, který zastavil, aby pomohl, rozrušil a omdlel. Julie také zapnula výstražná světla, ale nebyla moc vidět, když je stínil koňský přívěs.

Vystoupila, podívala se na ta dvě auta a neviděla živou duši. Možná že někdo řidiče naložil, ale spíš odešli nahoru k restauraci. Julie pochybovala, že tam něco najdou, restaurace byla zavřená už od loňského září. Julie se dřív také často zastavila v Míli 81 na jogurtový kornout, ale dnes stavěla na svačinu o dvacet mil dál na sever, u Damona v Augustě.

Obešla auto k přívěsu a její nová kobylka – jmenovala se DeeDee – vystrčila ven nos. Julie ji pohladila. „Nó, holka, nó. Tohle bude trvat jen chvilku.“

Otevřela dveře, aby se dostala ke skřínce vestavěné do levé stěny přívěsu. DeeDee se rozhodla, že je to příhodná chvíle z přívěsu vystoupit, ale Julie ji svým svalnatým ramenem zastavila a znovu zamumlala: „Nó, holka, nó.“

Otevřela zámek u skříňky. Uvnitř, na hromádce nářadí, leželo několik nouzových světlic a dva fluorescenční růžové minikužely. Julie zahákla prsty do dutých špiček kuželů (světlice nebyly potřeba, když bylo odpoledne, které se pomalu začínalo rozjasňovat). Zavřela skříňku a zamkla ji, protože nechtěla, aby do ní DeeDee šlápla kopytem a třeba se zranila. Pak zavřela zadní dveře. DeeDee znovu vystrčila hlavu ven. Julie příliš nevěřila, že by se kůň uměl tvářit starostlivě, ale DeeDee tak na ni působila.

„Nebudu tam dlouho,“ řekla, pak postavila kužely za přívěs a zamířila ke dvěma autům vpředu.

Prius byl prázdný, ale odemčený. Julie se o to nijak nestarala, vzhledem k faktu, že na zadním sedadle ležel kufr a poměrně draze vypadající aktovka. Dvířka řidiče starého stejšnu byla otevřená. Julie k nim zamířila, ale pak se zastavila a zamračila se. Na betonu vedle otevřených dveří ležel mobil a cosi, co musel být snubní prsten. Na pouzdru telefonu byla velká klikatá prasklina, jako by mobil upadl. A na tom skleněném okénku, kde se objevují čísla – byla to kapka krve?

Nejspíš ne, nejspíš to bylo jenom bláto – stejšn jím byl obalený –, ale Julii se to líbilo čím dál méně. Nechala DeeDee pořádně vyběhat, než ji naložila, a stále na sobě měla jednoduchou jezdeckou sukni. Teď vytáhla z pravé kapsy mobil a rozhodovala se, jestli má zavolat policii.

Ne, ještě ne, rozhodla se. Ale jestli bude zablácený stejšn prázdný stejně jako to zelené autíčko, nebo jestli je ta skvrnka velká jako desetník na upuštěném mobilu opravdu krev, udělá to. A počká tady na tom místě, než sem státní policie přijede, místo aby šla dál k opuštěné budově. Byla statečná a byla laskavá, ale nebyla hloupá.

Shýbla se, aby si prohlédla prsten a prasklý mobil. Mírně rozšířená nohavice jezdecké sukně se otřela o zablácený bok stejšnu a jakoby se v ní roztavila. Julií to škublo doprava, a prudce. Jednou mohutnou hýždí se namáčkla na bok auta. Kapota se prohnula a pak pohltila dvě vrstvy látky a maso pod ní. Bolest byla okamžitá a strašná. Julie zaječela, upustila mobil a pokusila se odstrčit, skoro jako by to auto bylo jednou z jejích dávných protivnic v bahenním ringu. Její pravá dlaň a předloktí zmizely v pružné membráně, která měla podobu okna. Na opačné straně, kam bylo skrz povlak bahna trochu vidět, nebyla svalnatá paže urostlé zdravé jezdkyně, ale holá kost, ze které visely cáry masa.

Stejšn se začal svrašťovat.

Po dálnici na jih projelo auto, pak další. Kvůli přívěsu neviděli ženu, která byla napůl venku a napůl uvnitř bortícího se stejšnu, jako Kmotr králík zabořený do asfaltového dítěte. Ani neslyšeli její křik. Jeden řidič poslouchal Tobyho Keitha, druhý Led Zeppelin. Oba měli puštěnou svoji muziku pořádně hlasitě. Pete Simmons v restauraci Julii slyšel, ale jen z velké dálky, jako doznívající ozvěnu. Víčka se mu zachvěla. Pak jekot ztichl.

Pete se na špinavé matraci převalil a spal dál.

Věc, která vypadala jako auto, sežrala Julianne Vernonovou i s oblečením a botami. Jediné, co autu uniklo, byl její mobil, který zůstal ležet vedle telefonu Douga Claytona. Pak to opět luplo, jako když práskne tenisová raketa do míčku, a ta věc se znovu vyboulila do tvaru stejšnu.

DeeDee v koňském přívěsu zaržála a netrpělivě zadupala kopytem. Měla hlad.

4. Rodina Lussierových (Ford Expedition, rok výroby 2011)

Šestiletá Rachel Lussierová vykřikla: „Podívej, mami! Podívej, tati! To je ta paní s koněm! Vidíte její přívěs? Vidíte ho?“

Carlu nepřekvapilo, že Rachel uviděla přívěs jako první, i když seděla na zadním sedadle. Rachel měla nejbystřejší oči z celé rodiny, nikdo jiný se jí ani zdaleka nevyrovnal. Rentgenový zrak, říkával někdy její otec. Byl to takový ten vtip, který vtipem moc není.

Johnny, Carla a čtyřletý Blake nosili brýle. Všichni z obou stran jejich rodiny nosili brýle. Dokonce i Bingo, rodinný pes, by je nejspíš upotřebil. Bingo občas vrazil do síťových dveří, když chtěl jít ven. Jenom Rachel unikla prokletí krátkozrakosti. Když byla naposled u optometristy, přečetla celou tu zatracenou zkušební tabulku, včetně dolního řádku. Doktor Stratton užasl. „Mohl by z ní být pilot stíhačky,“ řekl Johnnymu a Carle.

Johnny odpověděl: „Jednou možná bude. Rozhodně má zabijácké instinkty, pokud jde o jejího mladšího bratra.“

Carla ho za to dloubla loktem do žeber, ale byla to pravda. Slyšela, že mezi sourozenci není taková rivalita, pokud jsou rozdílného pohlaví. Jestli to tak je, pak Rachel a Blake byli výjimkou, která potvrzuje pravidlo. Carla si někdy myslela, že nejčastější dvě slova, která poslední dobou slýchá, jsou začal si. Měnil se jenom mluvnický rod.

Ti dva byli na dnešním výletu prvních sto mil docela hodní, částečně proto, že návštěva u Johnnyho rodičů je vždy dobře naladila a hlavně proto, že Carla pečlivě vyplnila území nikoho mezi Rachelinou a Blakeovou sedačkou hračkami a omalovánkami. Ale po první čurací a svačinové zastávce v Augustě se zase začali hádat. Pravděpodobně za to mohly ty kornouty zmrzliny. Dávat dětem na dlouhé cestě cukr, to bylo jako stříkat benzín do táboráku, Carla to věděla, ale nemohli jste jim přece odepřít všechno.

Carla v zoufalství začala hru Co vidíš z okna, dělala jim soudce a udělovala body za zahradní trpaslíky, studny přání, sochy Panenky Marie atd. Problém byl, že kolem dálnice byla spousta stromů, ale velmi málo obyčejných výhledů do krajiny. Její bystrozraká šestiletá dcera a čtyřletý synek s ostrým jazykem se začali znovu škorpit, když Rachel uviděla koňský přívěs zaparkovaný jen kousek od starého odpočívadla Míle 81.

„Já si chci znovu pohladit koníčka!“ vykřikl Blake. Začal sebou v sedačce házet jako nejmenší tanečník breakdance na světě. Nohy už měl dostatečně dlouhé, aby jimi mohl kopat zezadu do opěradla řidiče, což Johnnyho skutečně rozčilovalo.

Někdo mi zopakujte, proč jsem chtěl děti, pomyslel si. Někdo mi připomeňte, co jsem si tehdy myslel. Vím jenom, že tehdy mi to připadalo rozumné.

„Blakie, nekopej do tatínkova sedadla,“ napomenul ho Johnny.

„Já si chci pohladit koníííííčka!“ ječel Blake. A zasáhl opěrák řidičova sedadla zvlášť vydatným kopancem.

„Ty jsi takový ufňukanec,“ pronesla Rachel, která byla ve své sedačce před bratrovými kopanci zcela v bezpečí. Pronesla to shovívavým tónem starší sestry, který Blakieho zaručeně pokaždé rozzuřil.

„JÁ NEJSEM ŽÁDNÝ UFŇUKANEC!“

„Blakie,“ začal Johnny, „jestli nepřestaneš kopat do tatínkova sedadla, tatínek bude muset vytáhnout svůj spolehlivý řeznický nůž a uříznout Blakiemu nožičky u kot –“

„Má poruchu,“ řekla Carla. „Vidíš ty výstražné kužely? Zastav.“

„Zlato, to by znamenalo zajet na krajnici. A to není dobrý nápad.“

„Tam nemusíš, prostě to tam otoč a zaparkuj vedle těch dvou aut. Na odbočce. Je tam místo a nebudeš nikomu překážet, protože to odpočívadlo je zavřené.“

„Jestli ti to nevadí, rád bych byl zpátky ve Falmouthu ještě před…“

„Zastav.“ Carla uslyšela ve svém hlase tón, kterým se vyhlašuje první stupeň pohotovosti a nesnese odpor, i když věděla, že tím dává špatný příklad. Kolikrát už poslední dobou slyšela, jak Rachel používá přesně stejný tón na Blakea? A jak ho používá, dokud se ten malý kluk nerozbrečí?

Vypnula tedy hlas té-kterou-musíme-poslouchat, a promluvila mírněji: „Ta paní byla na děti hodná.“

Když se totiž stavovali na zmrzlinu u Damona, zastavili vedle koňského přívěsu. Majitelka koně (velká skoro jako ten kůň) se opírala o přívěs, také pojídala zmrzlinu a čímsi krmila moc pěkné zvíře. Carle připadalo, že ten pamlsek je tyčinka Kashi.

Johnny chytil každou rukou jedno dítě a pokusil se projít kolem, ale Blake se nedal. „Můžu si vašeho koníka pohladit?“ zeptal se.

„Když zaplatíš čtvrťák,“ odpověděla ta velká paní v hnědé jezdecké sukni a pak se zakřenila nad tím, jak schlíple se Blakie zatvářil. „Né, jenom si dělám srandu. Tu máš, podrž to.“ Vrazila kornout s tající zmrzlinou Blakeovi, který byl příliš překvapený, než aby neposlechl. Pak ho paní zdvihla tak vysoko, aby mohl pohladit koni nos. DeeDee se na vykuleného kluka klidně podívala, přičichla k tající zmrzlině své paní, usoudila, že tohle nechce, a nechala se pohladit po nose.

„Páni, to je měkké!“ vydechl Blake. Carla ho nikdy neslyšela mluvit s tak prostou posvátnou úctou. Proč jsme ty děti nikdy nevzali do dětské zoo? napadlo ji a okamžitě si to v duchu poznamenala.

„Já taky, já, já!“ houkala Rachel a netrpělivě poskakovala kolem.

Velká paní postavila Blakea na zem. „Olízej tu zmrzlinu, já zatím zvednu tvoji sestřičku,“ řekla mu, „ale nenech na ní breberky, jo?“

Carla chtěla Blakeovi říct, že to se nedělá, jíst po lidech, zvlášť když jsou cizí. Ale pak si všimla Johnnyho pobaveného úsměvu a pomyslela si: Ale co. Posíláte děti do škol, které jsou prakticky továrnou na infekce. Vozíte je stovky mil po dálnici, kde může kdejaký opilý šílenec přejet středovou čáru a sprovodit je ze světa. Pak jim chcete zakázat líznout si částečně použité zmrzliny? To už se snad s tou mentalitou autosedaček a přilby na kolo trochu přehání.

Majitelka koně zdvihla Rachel, aby si také mohla pohladit koňský nos. „Jujda! To je pěkné!“ vydechla Rachel. „Jak se jmenuje?“

„DeeDee.“

„Krásné jméno! Mám tě ráda, DeeDee!“

„Já tě mám taky ráda, DeeDee,“ řekla paní a vlepila DeeDee na nos poctivý hubanec. Všichni se rozesmáli.

„Mami, můžu mít koně?“

„Ano!“ řekla Carla vřele. „Až ti bude dvacet šest!“

Načež Rachel udělala rozzuřený obličej (svraštělé čelo, nafouklé tváře, rty stažené do obloučku), ale když se paní zasmála, Rachel to vzdala a zasmála se taky.

Majitelka koně se shýbla k Blakiemu a opřela se dlaněmi o kolena zakrytá jezdeckou sukní.

„Vrátíš mi moji zmrzlinu, mladíku?“

Blake jí podal kornout. Když si ho vzala, začal si olizovat prsty, opatlané rozpuštěným pistáciovým krémem.

„Já chci tu, co jí ona,“ řekl Blake a to paní rozesmálo ještě víc.

Johnny trval na tom, aby si svoji porci snědli u stolku, protože nechtěl, aby mu auto vyzdobili pistáciovou zmrzlinou. Když dojedli a vyšli ven, paní s koněm byla pryč.

Byla prostě jedním z těch lidí, které potkáte cestou – občas jsou protivní, ale častěji milí a někdy dokonce skvělí – a už je nikdy neuvidíte.

Jenže teď byla tady, nebo tu byl aspoň její vůz, zaparkovaný v odbočovacím pruhu a s výstražnými kužely pečlivě rozmístěnými za přívěsem. A Carla měla pravdu, ta jezdkyně byla k dětem opravdu milá. S touto myšlenkou udělal Johnny Lussier nejhorší – a poslední – rozhodnutí v životě.

Zapnul blinkr a zajel na rampu, jak Carla navrhovala, kde zaparkoval před priusem Douga Claytona, kterému stále blikaly všechny čtyři směrovky, a vedle zabláceného stejšnu. Zařadil na parkování, ale nechal motor běžet.

„Já si chci pohladit toho koníka,“ hlásil Blake.

„Já si taky chci pohladit toho koníka,“ oznámila Rachel povýšeným tónem vládkyně panství, který pochytila bůhví kde. Carlu tím doháněla k šílenství, ale odmítla na to něco říct. Kdyby to udělala, Rachel by v tom pokračovala o to tvrdošíjněji.

„Jedině když to ta paní dovolí,“ řekl Johnny. „Děti, vy zůstanete zatím sedět tam, kde jste. Ty taky, Carlo.“

„Ano, pane,“ odpověděla Carla hlasem zombie, čímž děti pokaždé rozesmála.

„Moc legrační, beruško.“

„V kabině její dodávky je prázdno,“ poznamenala Carla. „Všechna ta auta vypadají prázdná. Myslíš, že se tu stala nějaká nehoda?“

„Nevím, ale nic nevypadá pomláceně. Vydržte chvilku.“

Johnny Lussier vystoupil, zadem obešel Ford Expedition, který už nikdy nesplatí, a došel ke kabině Dodge Ramu. Carla majitelku koně neviděla, ale on se chtěl přesvědčit, jestli neleží na sedadle a nezápasí třeba s infarktem. (Johnny jako celoživotní běžec potají věřil, že infarkt postihne nejpozději v pětačtyřiceti každého, kdo váží byť jen tři kila nad ideální váhu předepsanou Medicine.Net.)

Neležela v mrákotách na sedadle (samozřejmě že ne, takhle velkou ženskou by Carla viděla, i kdyby dotyčná ležela) a nebyla ani v přívěsu. Tam byl jenom kůň, který vystrčil hlavu a očichal Johnnymu obličej.

„Ahoj…“ Chvilku si nemohl vybavit jméno, ale pak si vzpomněl. „… DeeDee. Jak ti sype oves?“

Pohladil ji po nose, pak zamířil výš po příjezdové rampě, aby obhlédl další dvě auta. Viděl, že k nějaké nehodě přece jen došlo, i když nepatrné. Stejšn převrhl několik velkých oranžových sloupků, které přehrazovaly rampu.

Carla stáhla okénko, což žádné z dětí vzadu nemohlo udělat díky oddělenému zamykání. „Vidíš ji někde?“

„Ne.“

„Vidíš vůbec někoho?“

„Carlo, dej mi chv –“ Uviděl ty mobilní telefony a snubní prsten ležící u pootevřených dveří stejšnu.

„Co je?“ Carla natáhla krk, aby lépe viděla.

„Hned.“ Hlavou mu prolétla myšlenka, že jí řekne, ať zamkne dveře, ale zaplašil ten nápad. Propánakrále, byli přece na dálnici I-95 za jasného denního světla. Auta projížděla kolem každých dvacet nebo třicet vteřin, někdy i dvě nebo tři za sebou.

Sklonil se a zvedl telefony, každý v jedné ruce. Otočil se ke Carle, takže si nevšiml, že dveře auta se otevírají víc, jako ústa. „Carlo, myslím, že na tomhle je krev.“ Zdvihl prasklý mobil Douga Claytona.

„Mami?“ ozvala se Rachel. „Kdo je v tom špinavém autě? Ty dveře se otvírají.“

„Vrať se,“ hlesla Carla. Najednou jí vyschlo v ústech. Chtěla na muže zakřičet, ale připadalo jí, že má na hrudníku kámen. Byl neviditelný, ale hodně velký. „V tom autě někdo je!“

Johnny, místo aby se vrátil, se otočil a shýbl se, aby se podíval dovnitř. Když to udělal, dveře se přibouchly a skříply mu hlavu. Děsivě to zadunělo. Kámen na Carlině hrudi najednou zmizel. Nadechla se a zakřičela manželovo jméno.

„Co se tatínkovi stalo?“ vykřikla Rachel. Hlas měla pronikavý a tenký jako píšťalka. „Co se tatínkovi stalo?“

„Tatí!“ zaječel Blake. Zrovna obdivoval svoje nejnovější Transformers, ale teď se zdivočele rozhlížel, aby zjistil, kde by tatínek mohl být.

Carla nepřemýšlela. Manželovo tělo tam stále bylo, ale hlava vězela v tom špinavém stejšnu. Byl však stále naživu, máchal pažemi a kopal nohama kolem sebe. Carla byla z fordu venku, aniž si vzpomínala, že by otvírala dveře. Jako by její tělo jednalo samo o sobě a ohromený mozek se v něm jenom vezl.

„Mami, ne!“ zakřičela Rachel.

„Mami, NE!“ Blake neměl ponětí, co se děje, ale věděl, že je to opravdu zlé. Rozbrečel se a začal se zmítat ve spleti pásů, které ho poutaly do sedačky.

Carla popadla Johnnyho kolem pasu a zatáhla šílenou supersilou, jakou propůjčuje adrenalin. Dveře stejšnu se pootevřely a přes práh se vyhrnul malý vodopád krve. Na jeden hrozný okamžik zahlédla manželovu hlavu, která ležela na zabahněném sedadle stejšnu a byla otočená v šíleném úhlu. I když se jí v náručí stále třásl, Carla pochopila (v záblesku jasného myšlení, které dokáže proniknout i dokonalou bouří paniky), že takhle vypadají oběšenci, když je někdo odřízne. Protože mají zlomený vaz. V tom krátkém, pronikavém okamžiku – jako když cvakne závěrka – ji napadlo, že manžel vypadá hloupě, překvapeně a ošklivě, že z něj smrt vymáčkla veškerou esenci, a věděla, že už je mrtvý, ať se třese, jak chce. Takhle vypadá kluk, když při skoku do vody narazí na skálu místo hladiny. Takhle vypadá žena nabodnutá na volant, když její auto vrazí do mostního pilíře. Takhle vypadáte, když k vám zčistajasna nakráčí smrt a doširoka rozpřáhne náruč.

Auto zuřivě zabouchlo dveře. Carla měla paže stále omotané kolem manželova pasu, a když to s ní škublo vpřed, bleskla jí hlavou další jasná myšlenka.

To dělá to auto, musíš se držet dál od toho auta!

Pustila Johnnyho trup o chlup později. Pramen vlasů jí padl na dveře a ty ho vcucly. Čelem narazila na auto dřív, než se stačila odtrhnout. Temeno ji najednou začalo pálit, protože ta věc jí sežrala kůži na hlavě.

Uteč! pokusila se zakřičet na svou často zlobivou, ale nepochybně chytrou dceru. Uteč a vezmi Blakieho s sebou!

Ale než stačila tu myšlenku vůbec vyslovit, ústa měla pryč.

Jenom Rachel viděla, jak stejšn schramstl tatínkovi hlavu jako rosnatka mouchu, ale obě děti viděly, jak jejich matku cosi táhne skrz zablácené dveře jako za oponu. Viděly, jak ztratila jeden mokasín, viděly záblesk jejích růžových nehtů na nohou, a pak byla pryč. Za chvíli to špinavé auto ztratilo tvar a sevřelo se jako pěst. Otevřeným oknem jejich auta u místa, kde předtím seděla matka, k nim dolehlo křupání a rupání.

„Co to je?“ křičel Blakie. Z očí se mu hrnuly slzy a dolní ret měl zasoplený. „Co to je, Rachel, coo too je?“

Jejich kosti, pomyslela si Rachel. Bylo jí teprve šest let a na filmy od třinácti nesměla chodit ani se na ně dívat v televizi (natož aby se dívala na filmy označené R, matka jí říkala, že R znamená rozverné), ale věděla, že je to zvuk lámaných kostí.

To auto nebylo žádné auto. Byla to nějaká příšera.

„Kde je maminka a tatínek?“ zeptal se Blakie a otočil k ní vytřeštěné oči, teď ještě zvětšené slzami. „Kde je maminka a tatínek, Rachel?“

Mluví, jako by mu byly zase dva, pomyslela si Rachel a snad poprvé v životě pocítila vůči mladšímu bratrovi něco jiného než podráždění (nebo vyloženou nenávist, když ji jeho chování mimořádně otravovalo). Nemyslela si, že tento nový cit je láska. Myslela si, že je to něco ještě většího. Máma nakonec nestihla nic říct, ale kdyby měla čas, Rachel věděla, co by od ní slyšela: Postarej se o Blakieho.

Ten se zmítal na sedačce. Uměl si rozepnout pásy, ale v panice to zapomněl.

Rachel rozepnula svůj pás, vyklouzla ze sedačky a pokusila se mu pomoct. Jedna jeho rozmáchnutá ruka ji zasáhla do tváře a uštědřila jí vydatnou facku. Za normálních okolností by si za to vysloužil tvrdý bouchanec do ramene (a Rachel zaracha v pokoji, kde by seděla a zuřivě zírala do zdi), ale teď ho za tu ruku jenom chytila a stáhla ji dolů.

„Přestaň! Nech mě, ať ti pomůžu! Dostanu tě ven, ale nepůjde to, jestli budeš takhle vyvádět!“

Přestal sebou házet, ale brečel dál. „Kde je tatínek? Kde je maminka? Já chci maminku!“

Já ji chci taky, blbečku, pomyslela si Rachel a rozepnula poutací pásy. „Teď půjdeme ven a půjdeme…“

Kam? Co budou dělat? Půjdou nahoru k restauraci? Ta byla zavřená, proto tu byly ty oranžové sloupky. Proto byly stojany před benzínovou stanicí pryč a prázdné parkoviště zarůstala tráva.

„Půjdeme pryč odsud,“ uzavřela.

Vystoupila z auta a obešla ho na Blakeovu stranu. Otevřela jeho dveře, ale on se na ni jenom díval a oči mu přetékaly slzami. „Nemůžu vylézt, Rachie, spadnu.“

Nebuď takový ufňukanec, řekla skoro, ale neudělala to. Teď na to nebyla vhodná doba. Už takhle byl bez sebe. Rozpřáhla paže a řekla: „Sklouzni se. Chytím tě.“

Nedůvěřivě se na ni podíval, pak se sklouzl. Rachel ho chytila, ale byl těžší, než vypadal, a oba se svalili na zem. Rachel to schytala hůř, protože byla dole, ale Blakie se praštil do hlavy a odřel si ruku a hlasitě se rozeřval, tentokrát bolestí a ne strachem.

„Přestaň,“ houkla a vykroutila se zpod něj. „Trochu se vzmuž, Blakie.“

„C-co?“

Neodpověděla. Dívala se na dva telefony, které ležely vedle strašného stejšnu. Jeden byl rozbitý, ale ten druhý…

Rachel se k němu sunula po čtyřech a nespouštěla oči z vozu, ve kterém tak děsivě rychle zmizeli jejich otec a matka. Zrovna když se natahovala k tomu dobrému telefonu, Blakie si to namířil kolem ní přímo ke stejšnu a už natahoval odřenou ruku.

„Mami? Maminko? Pojď ven! Mám bebí. Musíš jít ven a pofoukat…“

„Zůstaň stát a ani se nehni, Blakeu Lussiere!“

Carla by byla hrdá. Tohle byl její tón té-kterou-musíte-poslouchat v nejděsivější přísnosti. A zabral. Blake se zarazil metr od boku stejšnu.

„Ale já chci maminku! Chci maminku, Rachie!“

Popadla ho za ruku a odtáhla ho od auta. „Teď ne. Pomoz mi tady s tímhle.“ Uměla si poradit s mobilem naprosto dokonale, ale musela ho něčím zaměstnat.

„Dej mi to, já sám! Dej mi to, Rache!“

Předala mu mobil, a zatímco Blake zkoumal tlačítka, vstala, chytila ho za tričko s Wolverinem a odtáhla ho o tři kroky zpět. Blake si toho ani nevšiml. Našel na mobilu Julianny Vernonové hlavní vypínač a stiskl ho. Telefon pípl. Rachel si ho od něj vzala a Blakie, za celý svůj život přiblblého malého kluka poprvé, neprotestoval.

Rachel dávala dobrý pozor, když k nim do školy přišel Policejní pes McGruff (i když moc dobře věděla, že je to nějaký pán převlečený za McGruffa), takže teď nezaváhala. Vyťukala 911 a přitiskla si telefon k uchu. Zazvonil jednou, pak to někdo zvedl.

„Haló? Jmenuji se Rachel Ann Lussierová a…“

„Tento rozhovor je nahráván,“ přehlušil ji mužský hlas. „Pokud chcete ohlásit tísňovou situaci, stiskněte jedničku. Pokud chcete ohlásit nepříznivé podmínky na silnici, stiskněte dvojku. Pokud chcete ohlásit poruchu vozu…“

„Rache? Rachie! Kde je maminka? Kde je ta –“

„Pššššt!“ okřikla ho Rachel přísně a stiskla jedničku. Šlo to těžko. Ruka se jí klepala a viděla rozmazaně. Uvědomila si, že pláče. Kdy se rozplakala? Nemohla si vzpomenout.

„Haló, tísňová linka,“ ozvala se nějaká žena.

„Jste opravdová, nebo další nahrávka?“ zeptala se Rachel.

„Jsem opravdová,“ odpověděla žena trochu pobaveně. „Máš nějaký problém?“

„Ano. Jedno zlé auto nám sežralo maminku a tatínka. Je u –“

„Přestaň, než se moc rozjedeš,“ přerušila ji žena. Mluvila ještě pobaveněji než předtím. „Kolik ti je, holka?“

„Je mi šest, skoro sedm. Jmenuji se Rachel Ann Lussierová a nějaké auto, zlé auto…“

„Poslouchej, Rachel Ann nebo jak se jmenuješ, já umím tenhle hovor vystopovat. Věděla jsi to? Vsadím se, že ne. Takže teď hezky zavěsíš a já nepošlu policistu k vám domů, aby ti naplácal na…“

„Oni jsou mrtví, vy hloupá telefonistko!“ zakřičela Rachel do telefonu a při tom slově na m se Blakie znovu rozbrečel.

Žena z tísňové linky chvíli nic neříkala. Pak se ozvala znovu, a už neměla pobavený hlas: „Kde jsi, Rachel Ann?“

„U té prázdné restaurace! Kde jsou ty oranžové zábrany!“

Blakie si sedl, tvář si položil mezi kolena a pažemi si objal hlavu. To Rachel zabolelo jako ještě nic v životě. Zabolelo ji to hluboko v srdci.

„To není dostatečná informace,“ řekla paní z tísňové linky. „Mohla bys být trochu konkrétnější, Rachel Ann?“

Rachel nevěděla, co znamená konkrétnější, ale věděla, co vidí: zadní pneumatiku stejšnu, tu, která k nim byla nejblíž. Začínala se roztékat. Chapadlo, které vypadalo jako tekutá guma, se pomalu sunulo po betonu k Blakiemu.

„Musím jít,“ řekla Rachel. „Musíme se dostat pryč od toho zlého auta.“

Postavila Blakea na nohy, odtáhla ho ještě o kus dozadu a nespouštěla při tom oči z tavící se pneumatiky. Gumové chapadlo se začalo vracet tam, odkud vzešlo (protože ví, že jsme z dosahu, pomyslela si Rachel) a pneumatika znovu vypadala jako pneumatika, ale to Rachel nestačilo. Táhla Blakea po rampě pořád dál až k dálnici.

„Kam jdeme, Rachie?“

Nevím. „Pryč od toho auta.“

„Já chci svoje Transformers!“

„Teď ne, až potom.“ Pořád Blakea pevně držela a pořád couvala dolů k dálnici, kde se občas mihlo auto rychlostí sto deset, sto třicet kilometrů za hodinu.

Nic není tak pronikavé jako dětský křik. Je to jeden z účinných přírodních mechanismů pro přežití. Pete Simmons se už beztak vynořil z hlubokého spánku do jakési dřímoty, a když Rachel zaječela na paní z tísňové linky, uslyšel to a konečně se probudil úplně.

Posadil se, zamžoural a položil si ruku na hlavu. Bolela, a Pete věděl, co je to za bolest: obávaná KOCOVINA. Jazyk chutnal jako chlupatá deka a od žaludku mu bylo blivno. Ne přímo na zvracení, ale přece jen blivno.

Díky bohu, že jsem toho nevypil víc, pomyslel si a vstal. Přešel k jednomu oknu zakrytému pletivem, aby se podíval, kdo to křičí. To, co uviděl, se mu nelíbilo. Několik oranžových sloupků blokujících příjezdovou cestu na odpočívadlo bylo převrácených a před nimi stála auta. A bylo jich docela dost.

Pak uviděl dvě děti – malou holku v růžových kalhotách a chlapečka v šortkách a tričku. Zahlédl je jenom na chvilku, stačil jen rozeznat, že couvají – jako by je něco vystrašilo –, a pak zmizely za čímsi, co Peteovi připadalo jako přepravník na koně.

Něco se stalo. Muselo dojít k nehodě nebo tak něco, i když nic z toho, co viděl, nehodu nepřipomínalo. V prvním okamžiku měl chuť odsud okamžitě vypadnout, dřív než se zaplete do toho, co se tu přihodilo. Popadl sedlovou brašnu a zamířil ke kuchyni a nákladové rampě vzadu. Pak se zastavil. Venku byly děti. Malé děti. Moc malé na to, aby se pohybovaly samotné kolem rychlostní trasy jako I-95, a Pete neviděl žádné dospělé lidi.

Dospěláci tam musejí být, copak jsi neviděl všechna ta auta?

Ano, viděl ta auta, a dodávku s připojeným přívěsem na koně, ale žádné dospělé.

Musím tam jít. I když se dostanu do průšvihu, musím se postarat, aby ty hovňouse někdo nerozmázl po dálnici.

Pete přeběhl k předním dveřím Burger Kingu, zjistil, že jsou zamčené, a položil si otázku, která jako by vypadla z úst Normieho Therriaulta: Hele, záprtku, měla tvoje matka nějaký děcka, co přežily?

Pete se otočil a utíkal k nákladové rampě. Běh zhoršil bolest hlavy, ale nevšímal si toho. Položil si sedlovou brašnu na okraj betonové plošiny, dřepl si a skočil. Přistál blbě, praštil se do kostrče, ale toho si také nevšímal. Vstal a vrhl toužebný pohled k lesu. Mohl by se prostě vytratit. Kdyby to udělal, ušetřil by si spoustu trablů. To pomyšlení bylo zoufale lákavé. Tohle nebylo jako ve filmu, kdy ten hodný vždycky udělá správné rozhodnutí bez přemýšlení. Když někomu byla z úst cítit vodka…

„Ježíši,“ vzdychl. „Kriste pane Ježíšku na křížku.“

Proč sem vůbec chodil? Tomuhle se říká blbost na kvadrát!

Rachel držela Blakieho pevně za ruku a šla s ním celou cestu až ke konci příjezdové rampy. Zrovna když se tam dostali, kolem se stodvacítkou prořítil tahač i s vlekem. Vítr jim odfoukl vlasy z tváře, zacloumal šaty a Blakieho skoro povalil.

„Rachie, já se bojím! Nemáme chodit na silnici!“

Pověz mi něco, co nevím, pomyslela si Rachel.

Doma neměli chodit dál než na konec příjezdové cesty k domu, a to v jejich ulici Fresh Winds Way ve Falmouthu nejezdila skoro žádná auta. Provoz na dálnici nebyl zdaleka hustý, ale auta, která se přece jen objevila, jela superrychle. A vůbec, kam by šli? Možná by se dalo jít po krajnici, ale to by bylo strašně riskantní. A nebyly tu žádné výjezdy z dálnice, jenom lesy. Mohli by jít do té restaurace vzadu, jenže to by museli projít kolem toho zlého auta.

Kolem prohučelo červené sportovní auto a chlapík za volantem zmáčkl klakson do táhlého UAAAAAAA, takže Rachel by si nejradši zacpala uši.

Blake ji někam táhl, a Rachel se nechala. Na jedné straně odbočovací rampy byly sloupky svodidel. Blakie se posadil na tlusté ocelové lano natažené mezi nimi a baculatýma ručkama si zakryl oči. Rachel si sedla vedle něj. Došly jí nápady.

5. Jimmy Golding (Crown Victoria, rok výroby 2011)

Dětský křik je možná jedním z nejúčinnějších mechanismů přežití Matky Přírody, ale když jde o cestování po dálnici, nic se nevyrovná zaparkovanému vozidlu státní policie. Zvlášť když je k přijíždějícím autům otočený černý talíř radaru. Řidiči, kteří si to metelí sto deset, zvolní na stovku. Řidiči, který jedou sto třicet, dupnou na brzdu a v duchu začnou počítat, o kolik bodů z řidičáku přijdou, pokud se za nimi ta modrá světla rozjedou. (Je to užitečný efekt, který rychle pomine. Po dvaceti nebo pětadvaceti kilometrech od radaru se splašenci znovu splaší.)

Krása zaparkovaného policejního vozu, aspoň dle názoru Jimmyho Goldinga, člena policejního sboru státu Maine, tkvěla v tom, že jste vlastně nemuseli nic dělat. Prostě jste zastavili a nechali přírodu (v tomto případě lidskou přirozenost), aby si našla svou provinilou cestičku. O dnešním zataženém dubnovém odpoledni nebylo jeho radarové dělo značky Simmons SpeedCheck ani zapnuté, a auta projíždějící po I-95 na jih tvořila jen zvukovou kulisu. Všechnu pozornost soustředil na iPad opřený o dolní oblouk volantu.

Hrál hru podobnou scrabble, zvanou Words With Friends, internetové spojení mu poskytoval Verizon. Jeho protivníkem byl dávný kamarád ze sboru Nick Avery, který teď sloužil u Státní patroly v Oklahomě. Jimmy nedokázal pochopit, jak mohl někdo vyměnit Maine za Oklahomu, jemu to připadalo jako špatné rozhodnutí, ale nemohlo být pochyb, že Nick byl vynikající hráč Words With Friends. Porazil Jimmyho devětkrát z deseti utkání. A v tomto taky vedl. Ale Nickův momentální náskok byl neobvykle malý a všechna písmena z elektronického pytlíku už byla vytahaná. Kdyby Jimmy mohl hrát se čtyřmi písmeny, která mu zbývala, získal by těžce zasloužené vítězství. V tuto chvíli byl fixovaný na FIX. Čtyři písmena, která mu zbývala, byla P, E, Y a R. Kdyby nějak dokázal upravit FIX, nejenže by vyhrál, ale nakopal by starému kámošovi zadek. Jenže to nevypadalo moc nadějně.

Zkoumal zbytek tabulky, kde vypadaly vyhlídky ještě hůř, když rádio dvakrát pronikavě zapípalo. To byl poplach všem jednotkám z tísňové linky ve Westbrooku. Jimmy odhodil iPad na sedadlo a přepojil na příjem.

Všem jednotkám, pozor. Kdo je poblíž odpočívadla Míle 81? Je tam někdo?

Jimmy vytáhl mikrofon. Devět jedna jedna, přijímám, tady je sedmnáctka. Jsem momentálně na Míli 85, kousek na jih od výjezdu na Lisbon-Sabattus.

Žena, která byla pro Rachel Lussierovou paní z tísňové linky, se nenamáhala ptát, jestli je někdo jiný ještě blíž. Jimmy se svým novým crown vicem tam bude za tři minuty, možná dřív.

Sedmnáctko, před třemi minutami mi volala malá holčička, která tvrdí, že její rodiče jsou mrtví, a od té doby mi volalo víc lidí, kteří hlásili, že na okraji toho odpočívadla jsou dvě malé děti bez dozoru.

Jimmy se neobtěžoval s otázkou, proč žádný z těch vícero lidí nezastavil. Už to zažil dřív. Někdy to bylo obavami z právnických opletaček. Častěji na to prostě zvysoka kašlali. To byla hodně rozšířená choroba. Ale stejně… děti. Ježíši, člověk by si myslel…

Devět jedna jedna, jedu tam. Sedmnáctka končí.

Jimmy zapnul majáky, podíval se do zpětného zrcátka, jestli za sebou nikoho nemá, a pak se vyloupl ze štěrkové spojky mezi pruhy se značkou ZÁKAZ OTÁČENÍ, POUZE POLICEJNÍ VOZIDLA. Osmiválec Crown Vic zabral, digitální tachometr se vyšvihl na sto padesátku a tam zůstal viset. Stromy se míhaly závratnou rychlostí po obou stranách cesty. Jimmy dohnal kodrcající se starý buick, který tvrdohlavě odmítal uhnout, takže ho musel objet. Když se vrátil zpátky do cestovního pruhu, uviděl to odpočívadlo. A ještě něco. Na svodidlech u nájezdové rampy seděly dvě malé děti kluk v kraťasech, holčička v růžových kalhotách. Vypadaly jako nejmenší tuláci na světě a Jimmymu se sevřelo srdce tak moc, až to zabolelo. Taky měl děti.

Vstaly, když uviděly blýskající majáky, a na jednu děsivou vteřinu si Jimmy pomyslel, že mu chlapeček skočí před auto. Bůh žehnej té holčičce, která ho popadla za ruku a strhla ho zpět.

Jimmy zpomalil tak razantně, až se jeho služební příručka, výkazy a iPad zřítily ze sedadla jako lavina na podlahu. Čumák vozu se trochu smýkl, ale Jimmy ho hned srovnal a zaparkoval tak, aby rampu, kde stálo už několik dalších vozů, zablokoval. Co se to tu dělo?

V tu chvíli vykouklo slunce a policistovi Jimmymu Goldingovi prolétlo hlavou slovo, které nemělo se situací vůbec nic společného: PREFIXY. Můžu složit PREFIXY a nic už mi nezbyde.

Holčička běžela ke dveřím řidiče policejního vozu a za sebou táhla brečícího, klopýtajícího kluka. Její tvář, bledá a vystrašená, vypadala o mnoho let starší, než by měla, a chlapeček měl na kraťasech velkou mokrou skvrnu.

Jimmy vystoupil a dával při tom pozor, aby je nepraštil dveřmi. Poklekl, aby se dostal do jejich výšky, a děti se mu vrhly do náručí, až ho skoro porazily. No no, ne tak zhurta, jste jak

To zlé auto sežralo maminku a tatínka, vyhrkl chlapeček a ukázal za sebe. To zlé auto tamhle. Sežralo je jako velký zlý vlk, co sežral Červenou Kalkulku. Musíte je dostat zpátky!

Nedalo se poznat, na které vozidlo ten buclatý prstík ukazuje. Jimmy viděl čtyři: stejšn, který vypadal, jako by měl za sebou drsných patnáct kilometrů po lesní cestě, potom prius jako ze škatulky, pak Dodge Ram s připojeným koňským přepravníkem, a nakonec Ford Expedition.

Holčičko, jak se jmenuješ? Já jsem policista Jimmy.

Rachel Ann Lussierová, odpověděla. Tohle je Blakie. Je to můj bratříček. Bydlíme v ulici Fresh Winds Way číslo devatenáct, Falmouth, Maine, směrovací číslo nula čtyři jedna nula pět. Nepřibližujte se k němu, pane policisto. Vypadá jako auto, ale není. Žere lidi.

O kterém autě mluvíš, Rachel?

O tom vpředu, vedle auta mého tatínka. O tom zabláceném.

To zablácené auto sežralo tatínka a maminku! prohlásil chlapeček Blakie. Můžete je dostat zpátky, jste policista, máte pistoli!

Jimmy, stále v pokleku, držel děti v náručí a hleděl na zabahněný stejšn. Slunce zase zašlo za mrak, jejich stíny zmizely. Po dálnici dál svištěla auta, ale teď pomaleji, když si všimla blikajících modrých světel.

Ve fordu, priusu ani dodávce nikdo nebyl. Jimmy odhadoval, že nikdo není ani v koňském přívěsu, ledaže by se krčil, a v tom případě by ten kůň vypadal mnohem nervóznější, než byl. Jediné auto, do něhož nebylo vidět, bylo to, o němž děti tvrdily, že jim sežralo rodiče. Jimmymu se nelíbilo, že to bahno bylo rozmazané po všech oknech. Působilo to, jako by bylo zabahněné schválně. Nelíbil se mu ani prasklý mobil ležící u dvířek řidiče. Ani ten prsten vedle něj. Ten prsten přímo naháněl hrůzu.

To ostatní přece taky.

Dvířka řidiče se najednou pootevřela, čímž zvýšila kvocient hrůznosti nejméně o třicet procent. Jimmy se nastražil a položil ruku na pažbu svého glocku, ale nikdo nevystoupil. Dveře zůstaly tak, na patnáct centimetrů pootevřené.

Takhle se vás snaží donutit, abyste přišel blíž, řekla holčička hlasem, který byl sotva víc než šepot. To auto je příšera.

Kdo je v tom stejšnu? zavolal Jimmy. Jsem státní policista a musíte se mi ohlásit.

Nikdo se neohlásil.

Sedmnáctko, hlaste se.