Maxim Leo

Hrdina

z nádraží

© 2022 Verlag Kiepenhauer & Witsch, Köln

Translation © Tomáš Kurka, 2025

Original German title: DER HELD VOM BAHNHOF FRIEDRICHSTRASSE

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2025

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-741-4 (ePub)

ISBN 978-80-7593-742-1 (mobi)

01

Hartungovi přistála na ruce moucha a vytrhla ho z myšlenek. No, myšlenek… Nacházel se spíš ve stavu bdělého kómatu. Někdy do něj upadal, když seděl za pultem a čekal. No, čekal… Ve skutečnosti nepočítal s tím, že by se dnes v krámku ještě cokoliv stalo. Spíš už nepočítal vůbec s ničím. Dokázal hodiny prosedět na židli a vychutnávat si báječný klid.

V protějším domě bydlela Beate. Jednou za týden si k němu chodila půjčovat romantické filmy o lásce. Nedávno mu vyprávěla o meditačních kurzech. Jestli ji správně pochopil, při meditacích šlo o to, aby se člověk oprostil od svých myšlenek a díval se za nimi jako za projíždějící tramvají. Lidi zřejmě platili za tenhle tramvajový pocit spoustu peněz. Ale podle Beaty se ho většině z nich stejně nepodařilo dosáhnout, protože to bylo zatraceně těžké.

Pro Hartunga ne. Mohl bych se stát meditačním guruem, pomyslel si. Odpoutat se od myšlenek uměl. Pravděpodobně to byla dokonce jedna z činností, které ovládal úplně nejlépe. Neměl ale nejmenší tušení, jak to dělá. Prostě se to stávalo. A upřímně řečeno, tato jeho schopnost mu přinášela jen problémy.

Moucha se leskla jako kus namodralého a nazelenalého kovu, na kůži cítil dotyky tenkých nožek. Podíval se na hodinky. Bylo za pět minut čtvrt na sedm a venku se už stmívalo. Krámek spoře osvětlovaly dvě staré stojací lampy, které mu obstarala Beate. Tvrdila, že videopůjčovna má vypadat jako obývací pokoj – útulně a trochu neuspořádaně. Neuspořádaná byla, ale jestli i útulná, o tom Hartung dost pochyboval. Přejel pohledem po zvlněném linoleu a oprýskaných policích z Ikey.

„Nejvyšší čas na nejpříjemnější část dne,“ zamumlal a přistoupil k regálu s dobrodružnými filmy. „Poklad na Stříbrném jezeře“ nebo „Olsenův gang a ukradený vagón“? Po chvíli rozmýšlení se rozhodl pro „Četníka ze Saint Tropez“. Zasunul DVD do laptopu a otevřel si pivo.

Hartung měl rád filmy, díky nimž mohl cestovat časem. Při jejich sledování vzpomínal na to, jak s rodiči sedával na hnědé pohovce a dívali se na černobílou televizi, která po zapnutí páchla spáleným prachem. Uklidňovalo ho, že i po tolika letech některé věci nezmizely navždy, ale naopak existují dodnes. Filmy představovaly pevnou kotvu a dodávaly mu potřebnou jistotu.

Vinnetou, Egon Olsen a Louis de Funès přicházeli na pomoc, kdykoliv je potřeboval. Jako staří kamarádi, kteří člověka nenechají ve štychu. Sám netušil, co ho momentálně drtí víc, jestli mizerné podzimní počasí, nebo rozchod s Karin. Nebo snad dopis, v němž mu správa domu oznamovala, že na uhrazení dlužného nájmu za videopůjčovnu má čas už jen do konce měsíce. Jasně, ale z čeho by ten blbej nájem asi tak měl zaplatit?

Do podniku nikdo nechodil, až na lidi z domu, Beaty odnaproti a pár retro fanoušků z místní čtvrti, kteří si libovali v tak starých technologiích, jako jsou DVD. Jasně, Hartung byl rád, že má pár věrných zákazníků, ale stejně si myslel, že jsou kapánek divní. Co se jeho týkalo, pokud by nebyl majitelem videopůjčovny, už dávno by si předplatil Netflix.

Něco takového nemohl pochopitelně říkat nahlas. Navenek se vydával za velkého příznivce artových a nezávislých filmů Jima Jarmusche, Felliniho, Larse von Triera, Chabrola, Michaela Hanekeho a dalších jim podobných. To byl taky Beatin nápad. Tvrdila, že lidem je třeba nabídnout něco mimořádného. Hartung dal na její slova a před lety velmi výhodně odkoupil sbírku „náročných“ filmů od konkurzního správce jisté zkrachovalé videopůjčovny. Od té doby se mnohokrát pokoušel některé z nich zhlédnout. U žádného z nich nevydržel až do konce. Připadaly mu nudné a totálně deprimující. Nakonec své pokusy vzdal, pročetl si krátké anotace na obalech DVD a ke každému režisérovi si našel jednu nebo dvě zapamatovatelné perličky. Díky tomu se mohl vydávat za znalce. Pokud se některý z jeho podivínských zákazníků zajímal například o Almodóvarova „Rozervaná objetí“, Hartung nadšeně poznamenal: „Výborná volba! Tenhle kousek je skvělou směsicí melodramatu a filmu noir. Lahůdka pro všechny milovníky kinematografických reminiscencí.“ Fungovalo to docela dobře, i když mu chvíli trvalo, než dokázal bez zakoktání vyslovit spojení „kinematografické reminiscence“.

Panebože, kdyby tohle všechno věděl už tenkrát, když mu Markus nabídl, aby provozoval „Moviestar“ ve vlastní režii. „Je to naprostá tutovka!“ přesvědčoval ho a byl docela naštvaný, když Hartung váhal. „Nabídl jsem ti ten kšeft jako prvnímu, protože tady pracuješ už dlouho. Jdi do toho a budeš mít až do penze klid!“ A požadoval, ať mu Hartung řekne jediný důvod, proč by se lidi měli někdy přestat dívat na filmy doma. Hartunga ani po delším přemýšlení žádný důvod nenapadl a Markus vítězoslavně vykřikl: „Tak vidíš! Starouši, videopůjčovna je zlatej důl. Budeš mi do konce života děkovat!“

Hartung podepsal smlouvu a písemně se zavázal, že se příštích pět let bude s Markusem dělit o veškeré zisky půl na půl. Mělo to být něco jako odstupné za filmy a kartotéku stálých zákazníků. Hned potom zmizel Markus se svou novou přítelkyní někam do Portugalska.

První roky šlapala videopůjčovna celkem dobře. Zlatý důl se z ní sice nestal, ale Hartung nebyl náročný, takže mu příjmy stačily. Pak nastala éra streamovacích služeb a Hartung pochopil, že s „Moviestar“ v poklidu do důchodu nevystačí. Pokud by chtěl přežít, musel by se pořádně snažit. A to mu nikdy moc nešlo.

Stal se obětí technologického pokroku. Už zase! V životě ho nečekaný vývoj techniky zaskočil už několikrát. V roce 1976 složil závěrečné učňovské zkoušky v oboru závorář a výhybkář. Sice jen s uspokojivým výsledkem, ale stačilo to. Nastoupil do prvního zaměstnání na železnici a do budoucnosti hleděl s nezdolným optimismem. Za několik měsíců došlo v železničním provozu NDR k revoluční změně. Východoněmecké státní dráhy přešly na sovětský systém reléového řízení výhybek a všechno, co se Hartung ve škole naučil, bylo náhle k ničemu.

Od železnice ho propustili kvůli porušování pracovní kázně (spaní a popíjení piva ve službě). Skončil v lužickém hnědouhelném povrchovém dole Bärwalde. Přeškolili ho na obsluhu rypadla. Za několik let padla Berlínská zeď a nastala svoboda, což pro mnohé východní Němce znamenalo, že místo smradlavými briketami začali topit čistým zemním plynem. S nesvobodou skončil i hnědouhelný důl.

Hartung si pořídil živnostenský list a uchytil se v berlínské čtvrti Hellersdorf jako technik u firmy prodávající „talíře“ pro příjem satelitního vysílání. Jeho kariéra skončila, když se v nových spolkových zemích, jak se říkalo bývalé NDR, začala vítězně šířit kabelová televize. Další pokus o profesní zvrat vypadal nadějněji. S pomocí bývalého spolužáka Mikea Fischera se pustil do obchodování s přenosnými telefony fungujícími v německé analogové síti C-Netz. Byly to aparáty o velikosti menšího kufříku. V devadesátých letech je používali manažeři poslaní na východ ze západního Německa a ruští mafiáni. Hartung prodával zboží po kamionech, na vizitky si nechal natisknout titul „jednatel“ a jezdil v tmavomodrém BMW Coupé. Měl pocit, že mu osud konečně nastavil vlídnou tvář. Za několik málo let nastoupily první digitální mobily a Hartungův obchodní model se zhroutil.

Kvůli svým neblahým zkušenostem si Hartung vypěstoval k pokroku dost nepříznivý postoj. Proto taky napoprvé odmítl, když mu Markus (znali se ještě z analogového telefonního byznysu) v létě roku 1997 nabídl, aby šel pracovat k němu do „Moviestar“. Hartung se rozhodně nehodlal stát obětí další technické revoluce. „Jsi si jistý, že videokazety mají budoucnost?“ ptal se. Markus neměl náladu na zbytečné otázky, ale zato nutně potřeboval zaměstnance. Nabídl mu tehdy pohádkový plat 2 000 marek.

Hartung tedy usedl za pult v obchodě, který se od té doby skoro nezměnil. Až na to, že videokazety v regálech brzy vystřídaly DVD a disky Blu-Ray. „Moviestar“ se ale dařilo natolik, že si Markus mohl investici do nových nosičů v pohodě dovolit. Úspěšný přechod do digitální video epochy dokonce trochu zmírnil Hartungovo technologické trauma. Opět se do budoucnosti díval s optimismem. Mylně, jak už dnes věděl.

Před dvěma lety došlo k další změně. Tentokrát však nesouvisela s vývojem techniky, ale s Hartungovou finanční situací. Donutila ho, aby vyklidil ze zadní místnosti horory a pornofilmy. Tím získal místo pro postel, skříň a sprchu s umělohmotným závěsem. Ušetřil nejen nájem za byt, ale mohl každý den spát o půl hodiny déle, což byl významný argument. Celkem vzato přinášelo přespávání ve videopůjčovně samé výhody, takže si vyčítal, že ho to nenapadlo už dávno.

Napil se z lahve a pokoušel se soustředit na film. Louis de Funès právě projížděl v kabrioletu po nábřeží Saint Tropez. Blížila se Hartungova nejoblíbenější scéna – četník Cruchot se svými kolegy začne z pláže vyhánět nudisty. Hartung se spokojeně opřel a moucha z jeho paže odletěla pryč.

02

Dveře „Moviestar“ se prudce otevřely a dovnitř nakráčel neznámý muž. „Jmenuji se Landmann, jsem novinář ze zpravodajského magazínu ‚Fakta‘ a rád bych s vámi udělal rozhovor.“

Hartung mrkl na obrazovku laptopu, kde četník Cruchot právě absolvoval šílenou jízdu s výskající jeptiškou za volantem. „Mám spoustu práce. O co přesně vám jde?“

„Jak jistě víte, za šest týdnů budeme slavit už třicáté výročí pádu Berlínské zdi.“

„Hm.“

„Připravujeme k jubileu zvláštní vydání. Rád bych se vás zeptal na podrobnosti hromadného útěku na Západ, který se odehrál 12. července 1983 na nádraží Friedrichstraße. Jde mi o ten vlak S-Bahnu, který tenkrát přejel na druhou stranu. Však víte.“

„No a?“

„Nahlédl jsem do spisů Státní bezpečnosti. Byl jste tenkrát zatčen jako hlavní podezřelý. Prý jste útěk zorganizoval.“

Hartung stiskl tlačítko pauza a Louis de Funès strnul uprostřed jednoho ze svých proslulých záchvatů vzteku. Landmann se zeširoka usmíval a čekal.

„Zorganizoval? Já?“

„Byl jste přece vrchní výhybkář na nádraží?“

„Zástupce vrchního výhybkáře.“

„No, to je jedno. Ve spisech se píše…“

„Zajímáte se o filmy?“

„Jasně, proč?“

„Protože tohle je videopůjčovna a ne informační kancelář.“

„Chtěl bych vám jen položit pár otázek.“

„Mám zrovna dost naspěch. Jste už naším zákazníkem?“

„Ne, vždyť jen…“

„Tak nejdřív vyplňte tenhle formulář. Vstupní poplatek činí 80 eur.“

„Proč bych… 80 eur?“

„Abych s vámi mohl během pracovní doby mluvit. Můžete si zaplatit i prémiový členství za 120 eur. To bych s vámi mohl mluvit dýl.“

Novinář nevěřícně vyvalil oči, ale poslušně začal formulář vyplňovat. „O vstupním poplatku tady není ani slovo.“

„Zavedli jsme ho nedávno. Musíme nějak regulovat nával zákazníků.“

Novinář se rozhlédl po prázdné videopůjčovně a snažil se zachovat klid. „Tak jo, kde to mám podepsat?“

Hartung spokojeně převzal papír a vyplnil účtenku na 120 eur. „Tak, a teď si můžeme promluvit.“

„Ve spisech stojí, že jste působil v disidentské skupině organizující útěky na Západ. Ale nic vám nedokázali.“

„Blbost.“

„Jaké to tenkrát bylo? Ve věznici Hohenschönhausen.“

Hartungovi se vybavily staré vzpomínky. Živě před sebou viděl stůl s laminátovou deskou se zaoblenými hranami, okna z luxferů, které propouštěly světlo, ale nebylo přes ně vidět ven. A taky široký obličej celkem sympatického vyšetřovatele. Potřásl hlavou. „To už je dávno.“

„Povídejte!“

„Co bych říkal? Sebrali mě, seděl jsem v lapáku, odpovídal na přiblblý otázky a za pár dní mě zase pustili. Nic zvláštního.“

„Ve spisech píšou, že jste přehodil výhybku a díky tomu se 127 občanů NDR dostalo na Západ.“

„No, když to píšou…“

„Pane Hartungu, jsem teď prémiový zákazník, takže byste se mnou měl mluvit. Přece vás nezatkli jen tak.“

„Netuším, co se s tou pitomou výhybkou stalo.“ Najednou opět ucítil zvláštní zápach strojního oleje, dehtu, prachu a sluncem rozpáleného kovu. Vnímal chvění kolejnic rozvibrovaných těžkými vlakovými koly. Slyšel skřípot ložisek a brzd i zkreslené hlasy z vysílačky. Všechno se mu vybavilo. Jako by se v jeho hlavě otevřela místnost se zasutými vzpomínkami. Místnost, kam už dávno nevstoupil. Najednou viděl sám sebe, jak stojí v tmavomodré železničářské kombinéze na štěrku mezi pražci v kolejišti nádraží Friedrichstraße a v ruce drží signální lampu.

„No tak, pane Hartungu! Jak to bylo s výhybkou?“

Ztěžka se probral ze vzpomínek a podíval se na nedočkavě přihlížejícího novináře. „Už nevím. To je, jako bych se vás zeptal na holku, se kterou jste se poprvý muchloval. Měla červený, nebo modrý šaty?“

„Nevhodné přirovnání.“

„Ani bych neřekl,“ namítl Hartung.

„Měla kalhoty.“

„Dali jste si normální pusu, nebo francouzák?“

„Co je vám do toho?“

„Vidíte? Přesně to si říkám celou dobu.“

„Dobře, chápu, pane Hartungu, o co vám jde. Rád bych se stal prvním platinovým zákazníkem vaší videopůjčovny. Zaplatím 400 eur, když už se mi konečně svěříte se svým příběhem.“

„800.“

„600.“

„Fajn.“ Došel do lednice pro pivo a jednu lahev přinesl i novináři. Snažil se vzpomenout si, protože slíbené peníze ho dost namotivovaly. Kdo by to byl řekl, že dostane 600 eur, což by bylo 1 200 západních a 6 000 východních marek, jen za pár starých železničářských historek.

„Výhybky měly bezpečnostní čep. Musel jsem ho ručně uvolnit a pak se výhybka teprve dala elektricky přestavit. Byla to výhybka na šestý koleji, signální skříň 38.“

Když Hartung sám sebe poslouchal, divil se, co všechno si stále ještě pamatuje. Signální skříň 38, no to mě poser! Hlavou mu vířilo stále více obrazů. Dílna dole u stavědla. Svěrák, kovové hobliny. Sedával v dílně na stoličce vedle skříně s nářadím a díval se na telefon se zeleným a červeným tlačítkem. Na stole stálo kufříkové rádio se zlomenou anténou. V litinových kamnech v zimě topili starými pražci.

„Čím byla výhybka tak důležitá?“

„Na Východě opravovali vlaky S-Bahnu a přes výhybku je vozili zpátky do Západního Berlína.“

Novinář vytáhl z kapsy blok a propisku. „Myslel jsem, že východoberlínská železniční síť byla kompletně oddělená od západoberlínské.“

„Taky že jo. Až na výhybku na nádraží Friedrichstraße, kam přijížděly vlaky východního S-Bahnu. Za běžnýho provozu byla nastavená tak, aby vlaky vjížděly na východoberlínský nástupiště. Když jsme ji přehodili, jel vlak po druhý koleji na Západ.“

„Proto měla výhybka pojistku?“

„Jo, čep.“

„A co přesně se stalo v noci na 12. července 1983?“

„Měl jsem službu. Nejdřív jsem si trochu schrupnul v dílně. Pak volali ze stavědla, abych odjistil výhybku na šestý koleji. Stávalo se to zřídka a většinou nám dávali vědět dýl dopředu. Docela jsem se divil, ale šel jsem ven a snažil se čep uvolnit. Ale nějak se zasekl, takže jsem si vzal hasák. No a čep se ulomil.“

„Co potom?“

„Správně jsem měl závadu ihned nahlásit, ale to bych musel shánět nový čep. A to by ve tři ráno nebylo zrovna jednoduchý. Řekl jsem si, že ho vyměním v klidu až za dne. Výhybka fungovala a to přece bylo to hlavní.“

„Přestavil jste ji?“

„Ne, byly to elektrický výhybky a přehazovaly se na dálku ze stavědla. Nahlásil jsem kolegovi, že pojistka je odblokovaná. Pak jsem se vrátil do dílny a zase se natáhl.“

„Vždyť jste byl ve službě?“

„No a?“ zasmál se Hartung. „Když se řeklo noční služba, předpokládalo se, že budeme spát. Všichni s tím tak nějak počítali, a když to nebylo nezbytně nutný, tak nás nebudili. V sedm jsem měl padla a odjel domů. Zase jsem si lehnul a odpoledne na mě zvonili chlápci od Stasi.“

Novinář neklidně přecházel po obchodě. „To znamená, že jste se o hromadném útěku dozvěděl až odpoledne?“

„No jasně! Vždyť jsem celou dobu spal. Řekli mi o něm až policajti. Byli dost nervózní. No, to se dá pochopit. Vždyť jim přes přísně střeženou hranici zdrhnul plný vlak S-Bahnu. Já taky nebyl úplně v pohodě. Poněvadž mi ten útěk zkusili přišít!“

„A copak jste to nebyl vy? Ve spisech stojí, že se zlomený bezpečnostní čep zaklínil ve výhybce. Kvůli tomu se zablokovala a později nešla přehodit zpátky. Vaši kolegové ve stavědle si toho očividně nevšimli.“

„Ničeho si všimnout nemohli. Jen stiskli tlačítko, a hotovo. Vždycky to fungovalo normálně.“

„Až do té noci. Ve 4:06 přijel z náměstí Marxe a Engelse na nádraží Friedrichstraße první vlak S-Bahnu a pokračoval na Západ.“

„Jo, blbá náhoda.“

„Nic víc mi k tomu neřeknete?“

„Jasně, že jsem tenkrát porušil předpisy. Ale jen nedopatřením. Byl to zásah vyšší moci, jak se říká. Ne plánovaná akce. Chlápkům ze Stasi to taky došlo, jinak by mě přece zase nepustili.“

Hartung přinesl další dvě piva. Z mluvení mu vyschlo v hrdle. „Na železnici!“ přiťukl si s novinářem spokojeně.

„Pane Hartungu,“ řekl reportér a podíval se mu zpříma do očí, „chápu, že se člověk nerad svěřuje s tajemstvím, které tak dlouho držel pod pokličkou. Ve spisech jsem se dočetl, co s vámi ve věznici Stasi prováděli. Tenkrát jste nepromluvil, i když vás mučili. Proč byste mluvil se mnou, že?“

„Mučili?“

„Tady to všechno je!“ Poklepal na aktovku a vyndal z ní stoh papírů. „Doslova tady píšou: ‚Obviněný trvá i přes dvouměsíční zpřísněné zacházení na tom, že neměl spolupachatele ani nejednal na něčí příkaz.‘ Tak co?“ Novinář se zhluboka nadechl. „Vím, co znamenalo ‚zpřísněné zacházení‘,“ konstatoval a zamyšleně potřásl hlavou. „Nemusíte přede mnou nic skrývat, pane Hartungu. Obdivuju vaši železnou vůli, a především odvahu.“

„Nemám nejmenší tušení, o čem mluvíte!“

„Ve věznici Státní bezpečnosti v Hohenschönhausenu znamenalo ‚zpřísněné zacházení‘ systematické odpírání spánku a jídla, psychický nátlak a izolaci. Dva měsíce by to nikdo nevydržel. Vy ano! Víte co? Podle mě jste hrdina!“

Hartung už nechápal vůbec nic. Izolace? Psychický nátlak? Jasně, strčili ho na samotku a kromě vyšetřovatele s nikým nemluvil. Vzpomínal si na dlouhé chodby a kroky odrážející se od stěn. Na těžké kovové dveře, které s rachotem zapadaly do zámku. Samozřejmě že se bál. Strašně se bál. Ještě nikdy se ve vězení neocitl a neměl potuchy, co po něm chtějí. Po druhé noci strávené na kavalci si vážně myslel, že už se ven nikdy nedostane.

Ale jídla dostával dost. A se spánkem rozhodně problémy neměl. Odjakživa usnul kdekoliv a kdykoliv. Vyšetřovatel mu dokonce koupil cigarety. Mluvili spolu o lokomotivách a signalizačních zařízeních. Ten chlápek byl blázen do železnice. A to bylo tak vše, na co si Hartung dokázal vzpomenout. Nebo snad na něco zapomněl? Věděl o sobě, že má sklon k vytěsňování nepříjemných vzpomínek, že si o svém životě podvědomě vytváří lepší představu a leccos si přikrášluje. Ale že by z paměti vymazal dvouměsíční mučení? To by nezvládl ani on.

Od té doby si na svou zkušenost se Státní bezpečností vzpomněl jen zřídka. Vlastně jen během výročí pádu Zdi, když se v televizi objevovaly záběry lidí, kteří se v létě roku 1983 zničehonic ocitli i s celým vlakem S-Bahnu na Západě. Překvapivý útěk ho kupodivu nijak zvlášť nezajímal, i když v něm sehrál svou roli. Odsunul ho mezi pohádkové příběhy z dávných časů.

Jednou v rádiu vysílali výzvu, aby se přihlásili očití svědkové tehdejšího útěku. Hartunga ani nenapadlo, že by se měl ozvat. Incident na nádraží Friedrichstraße patřil do historie a nic pro něj neznamenal. Možná to souviselo s „tlustou čárou“, o které mluvil jeho vyšetřovatel. I teď po letech se mu vybavil jeho hlas – klidný, skoro vlídný, ale současně s výhrůžným podtónem. Stál tak těsně vedle něj, že Hartung cítil jeho dech, viděl zblízka chloupky v nose a bradavici nad horním rtem.

„Dobře mě poslouchejte, pane Hartungu,“ řekl vyšetřovatel, „za svým dosavadním životem uděláte tlustou čáru a začnete znovu. O tom, co se té noci stalo na nádraží Friedrichstraße, nepromluvíte s nikým ani slovo. A o Hohenschönhausenu taky ne. Nikdy! S nikým!“

Dva dny poté, co ho propustili z věznice, zastavil před domem šedivý barkas. Řidič mu pomohl vynosit věci z bytu, naložili je na korbu a vyjeli. Zastavili v Bärwalde, lužické vesnici na břehu Sprévy, jen pár set metrů od povrchového dolu, jeho nového pracoviště. Hartung si už nepamatoval, jak se tenkrát cítil nebo na co myslel. Ale zato si zcela jasně vzpomínal, že se dost brzy odehrálo něco daleko podstatnějšího než příjezd do nového bydliště. Něco, na co nikdy nezapomene a co se stalo a zůstalo nejdůležitějším okamžikem celého jeho dosavadního života. Seznámil se s Tanjou.

Zamiloval se do ní hned v první chvíli, kdy ji uviděl v předákově kanceláři. Trochu posměšný pohled a dlouhé blond vlasy. „Podívejme, nováček!“ prohodila. Rozesmála se, když ho rychle nenapadla pohotová odpověď. Ach, ten její smích! „Jako když padá hrbatej ze schodů,“ říkal předák. Ale Tanje to bylo jedno. Když se smála, tak se smála. Když nadávala, tak nadávala. A když milovala, tak milovala. Ničeho se nebála a s každým jednala napřímo. Jako dítě, které ještě nechápe, že všichni nemusí být hodní. Nedělala kompromisy a život si užívala naplno. Hartung si vedle ní často připadal jako zbabělec.

Po třech měsících se k ní nastěhoval – do dvoupokojového bytu v paneláku, s balkonem a centrální šachtou na shoz odpadků.

Za rok se narodila Natalie a kolegové z práce jim koupili kočárek a pračku. O víkendech mívali míchaná vajíčka, koupali se v pískovně, pili domácí slivovici a poslouchali melancholické milostné písně písničkáře z Hoyerswerdy, jemuž se říkalo zpívající bagrista. Hartung se často v noci budil, ležel s otevřenýma očima vedle Tanji, poslouchal její poklidné oddechování a uvažoval, kdy jí dojde, že pro ni není dost dobrý.

Novinář si odkašlal. Byl to svalnatý chlap s pleší a silně ochlupenýma rukama, které před ním na pultě ležely jako dvě mrtvá zvířata. „Nespěchejte, pane Hartungu. Určitě se vám nevzpomíná snadno. Jestli chcete, můžeme si udělat přestávku.“

„To je v pohodě. Ale říkám vám rovnou, že se mi nic strašnýho nedělo. Jasně, kriminál není prázdninový tábor, ale chovali se ke mně normálně. A rozhodně jsem tam nestrávil dva měsíce, ale nanejvýš čtyři dny.“

Novinář přikývl. „Jistě, pane Hartungu. Říká se tomu posttraumatická porucha. Stává se to mnoha obětem. Chrání se tím, že vytěsňují tragické zážitky.“

Jeho okázalý soucit už lezl Hartungovi na nervy. Co to žvaní? Mluví s ním jako s duševně zaostalým chudákem. Kdyby nešlo o tolik peněz, už by ho dávno vyhodil. Reportér si dál vedl svou. Tvrdil, že četl prohlášení o mlčenlivosti, které Hartung podepsal. „Je mi jasné, jak to bylo. Vyhrožovali vám, že o době strávené ve věznici nesmíte s nikým mluvit. Ale už jste dávno na svobodě. Nic se vám nemůže stát! Zlé časy skončily, pane Hartungu. Stasi vám neublíží! Můžete klidně mluvit!“

„Upřímně řečeno, už jsem vám všechno řekl. Máte ty peníze u sebe?“

„Pane Hartungu, možná si to neuvědomujete, ale váš příběh je naprosto mimořádný. Díky vaší odvaze se 127 lidí dostalo ze země za Zdí a ostnatým drátem na svobodu. A nikdo o vás zatím neměl tušení! To je přece velkolepý příběh. Německá veřejnost se o vás musí dozvědět. Jste součástí historického odkazu!“

Hartung uvažoval, kdy naposledy slyšel slova „historický odkaz“. Asi v desáté třídě při hodině občanské výchovy. Učili se o historickém odkazu Marxe, Engelse a Lenina. Z občanky dostal na závěrečném vysvědčení čistou pětku. Ne proto, že by zpochybňoval Marxův, Engelsův nebo Leninův historický odkaz. To ho ani nenapadlo. Ale nasypal své spolužačce z lavice Nadine Sommerové za tričko svrbící prášek, načež dívka s křikem utekla ze třídy. Všem to přišlo náramně vtipné. Všem až na paní Sommerovou, což byla nejen Nadinina matka, ale i učitelka občanské výchovy. Dala mu pětku na vysvědčení a napsala takový posudek, že se málem nedostal ani na železniční učiliště. „Michael má velké problémy se zapojením do třídního kolektivu,“ uvedla v hodnocení. „Svým spolužákům není správným vzorem.“ Co by asi paní Sommerová řekla tomu, že se Michael Hartung o pětačtyřicet let později stane historickým odkazem?

„Pochopte, že váš příběh dokážu sepsat jen tehdy, pokud mi budete důvěřovat.“

„Pro mě za mě nemusíte sepisovat vůbec nic. Nebo spíš zjistěte, kdo za tím útěkem opravdu vězel. Taky by mě to zajímalo.“

„Pane Hartungu, proč s vámi není řeč?“ pronesl novinář zoufale a taky trochu káravě. Pak se náhle usmál. „Jde o peníze, že ano? Máte úplnou pravdu. Takový exkluzivní příběh má samozřejmě svou cenu. Zavolám do redakce, ale myslím, že vám můžeme nabídnout honorář ve výši 2 000 eur.“

Hartung zpozorněl. Právě 2 000 eur činil dluh na nájemném. Jenže co by tomu chlapovi měl vyprávět? Přece si nemůže jen tak něco vymyslet. Proč by vlastně nechal odjet vlak na Západ? Rozhodně nebyl ve spojení s lidmi, kteří pomáhali uprchlíkům, a ještě na tom pořádně vydělávali. Obzvláště když v tom vlaku ani neseděl. Proč by byl sakra tak hloupý a riskoval kriminál, aby zorganizoval útěk a pak sám zůstal za zadrátovanou hranicí? To by přece udělal jen naprostý magor!

Vzpomněl si na Caroline, nejkrásnější dívku, s níž kdy chodil. I když přísně vzato, vlastně spolu nikdy doopravdy nechodili. Caroline si užívala jeho nadbíhání, nechávala se dobývat a občas mu dala naději, aby aby ji v zápětí zase nechala zmizet. Myslel si, že tak to zkrátka chodí, když se člověk zamiluje do elegantní ženy. Užíval si, když s ní procházel po ulici a ostatní chlapi mu její společnost záviděli.

Byla baletka, takže nechodila, ale vznášela se. Měla téměř průsvitnou kůži a byla tak štíhlá a křehká, že se Hartung občas bál, aby ji neodnesl vítr. Seznámili se v berlínské tančírně Prater, která v dobách NDR sloužila jako kulturní dům. Během vlahého zářijového večera ji požádal o tanec. Kapela zrovna hrála nějaký divoký rokenrol. Hartung tancovat uměl, naučila ho to starší sestra. Byl už trochu opilý, takže ztratil zábrany, uklonil se Caroline a odtáhl ji na parket.

Caroline tehdy dokončila studium na slavné drážďanské baletní škole. Snila o tom, že bude vystupovat v muzikálech na newyorské Broadwayi. Proto odmítla nabídku angažmá v berlínské Státní opeře a ve svých osmnácti letech požádala o výjezdní povolení. Žádost jí zamítli, a protože neměla žádné další nabídky, odstěhovala se do Berlína, kde se živila soukromými hodinami tance a čekala, až se něco stane.

Hartung v té době pracoval prvním rokem ve stavědle na nádraží Friedrichstraße. Jednou se ho napůl z legrace a napůl vážně zeptala, jestli neví o tunelu, kterým by se dalo dostat na Západ. Chtěl jí vyhovět, a dokonce se vyptával zkušeného kolegy Ronnyho, který občas vypravoval vlaky na druhou stranu.

„Kašli na to, Mischo, nebo na takový řeči šeredně dojedeš,“ prohlásil Ronny.

Hartung ho poslechl a na tunel se vykašlal. Caroline se na něj naštvala a do roka se provdala za chlápka ze Západního Berlína, který ji konečně dostal do New Yorku.

Jasně, kvůli Caroline by útěk zařídil. Vždyť na ni myslel pořád. Hledal její jméno na internetu a díky tomu se dozvěděl, že se opravdu dokázala prosadit na Broadwayi. Ale o pár let později zahynula při autonehodě.

Novinář vyšel ven, aby si v klidu zatelefonoval. Hartung se za ním díval a zabručel: „Kašli na to, Mischo.“ Nějak už peníze na nájem sežene. Reportér se vrátil do krámu.

„Mám dobré zprávy, pane Hartungu. Redakce se o váš příběh enormně zajímá, takže ty 2 000 nejsou problém. Dáme vám čas. Respektujeme totiž, že se vám zatím nechce mluvit o podrobnostech. Ale jednu věc si musíme vyjasnit hned: Pomohl jste tenkrát v noci někomu k útěku? Ano, nebo ne?“

Hartung pomyslel na 2 000 eur a na Caroline. „Ano,“ odpověděl.

03

Alexander Landmann seděl ve velké zasedací místnosti redakce „Faktů“ ve 13. patře hamburského nakladatelství. Okny sahajícími až k zemi byly v dálce vidět mosty přes Labe. Jeřáby v kontejnerovém přístavu vrhaly dlouhé stíny a jejich ramena se leskla v bledých paprscích matného říjnového slunce. Bylo za osm minut deset a Landmann byl v zasedačce zatím sám. Nervózně pohupoval pravým kolenem a v hlavě si znovu přehrával příběh, který hodlal nakladateli představit. Myslel na něj celé dva dny od svého návratu z Berlína. Dokonce už napsal první verzi. Pracovně ji nazval „Hrdina z nádraží Friedrichstraße“.

Landmann věděl, že je to dobrý příběh. Měl všechno, co si novinář mohl přát: Přesně zapadal do historických a politických požadavků doby. Odehrála se na skvělém místě – nádraží Friedrichstraße představovalo hranici mezi Východem a Západem. Bylo místem odloučení a slz, ale i nadějí a snů. A Hartung byl taky zajímavý chlap. Obyčejný, málomluvný a skromný muž, který zcela nezištně riskoval celou svou existenci jen proto, aby jiným pomohl na svobodu. Navíc se Landmannovi podařilo po značném úsilí získat spisy východoněmecké Stasi. Díky nim dokázal nahlédnout za kulisy zločinného systému. Podle pracovnice Úřadu pro výzkum podkladů Státní bezpečnosti nebyly spisy uvedeny v oficiálních seznamech. Objevili je spíš náhodou při uspořádávání archivu. Pracovnice věděla, že se Landmann už dávno zajímá o staré případy Stasi, a tak mu dala echo jako prvnímu.

Landmann měl však příběhy z onoho stále ještě podivného a vzdáleného Východu rád. Mnozí kolegové se proto domnívali, že odtamtud také pochází. Byla to v podstatě pravda, ale ne tak úplně. Landmann přišel do Německa v sedmdesátých letech s rodiči a sourozenci z Kazachstánu. Tenkrát se jim říkalo pozdní vystěhovalci nebo ruští Němci, i když Kazachstán přímo k Rusku nikdy nepatřil. Ale to byl pro osazenstvo 13. patra hamburského nakladatelství nepodstatný detail.

Učitelé a později nadřízení ho sledovali, chválili a povyšovali. Zvnějšku vypadal jako zářný příklad, že člověk se dokáže sžít s novými poměry, když se pořádně snaží. Někdy si sám myslel, že je to pravda, ale většinou ne. Spíš měl pocit, že ho stojí příliš velkou námahu, aby naplnil, co se od něj očekává. Každou pochvalu bral nedůvěřivě, jako by patřila někomu jinému. Těšila ho, ale cítil, že mu ve skutečnosti nepatří.

Landmann zaváhal.

Znovu se ozvalo mumlání a šepot.