YOLI

Vi Keelandová

SEXY PROFESOR

YOLI

BEAUTIFUL MISTAKE

Copyright © 2017. BEAUTIFUL MISTAKE by Vi Keeland

All rights reserved.

Translation © Anna Křivánková, 2020, 2025

ISBN 978-80-249-5675-6

Někdy si cestu volíme sami.

Někdy je naše cesta určena předem

a my ji pouze následujeme.

Kapitola jedna

Rachel

Určitě je vědecky dokázáno, že skvělá genetická výbava a idiotské chování jdou ruku v ruce.

Znovu jsem se zahleděla na důvod podnapilosti mé kamarádky, který právě postával před pánskými toaletami. Před těmi dámskými samozřejmě stála fronta pěti žen, protože jen chlapi si mohou odskočit, kdykoliv se jim zamane. Ženáč tam postával a hbitě psal na mobilu – zřejmě právě obelhával další nic netušící ženu. Zatímco jeho prsty usilovně pracovaly, prohlédla jsem si jeho levý prsteníček. Prsten nikde. Překvápko, že? Ten kovový kroužek, co symbolizuje věčnou věrnost jedné osobě, totiž bývá poněkud na obtíž při hře na nezadaného chlápka, co hledá ženu svých snů.

Uf. To je ale blbec.

Mám Avu ráda, ale kdyby do mě nějaký třicetiletý týpek valil na prvním rande takovýhle blbosti, byla bych hned ve střehu.

Přestala jsem studovat Ženáčovu ruku a zvedla zrak k jeho obličeji, a to zrovna ve stejnou chvíli, kdy vzhlédl i on. Kéž bych mohla očima vrhat dýky. Aspoň jsem se na toho mizeru zamračila. Nejsem si jistá, proč mě vůbec nepřekvapilo, když se na mě usmál.

Pitomec.

Určitě si myslel, že ho okukuju.

Abych se při čekání nějak zabavila, vytáhla jsem vlastní mobil a podívala se na zmeškané zprávy. Jenže… bez brýlí ta zatracená písmenka nepřečtu. Tak jsem mobil zase schovala a trpělivě čekala dál, a při tom na sobě cítila jeho pohled, ovšem mračení zaměstnává víc obličejových svalů než usmívání, a tenhle blbec mi nestál za jedinou vrásku.

Poté co jsem si došla na toaletu, jsem se při mytí rukou skoro opařila – vodovod u O’Learyho je nastaven na jedinou teplotu: žhavější než peklo – a pak jsem mohla jít domů. Moje směna skončila před hodinou a Ava na tom byla mizerně od chvíle, kdy ten záletník vešel, takže jsem pochybovala, že bude mít jakékoli námitky proti tomu, abychom vypadly.

Cestou z toalet mě zarazil zvučný baryton. „Neznáme se odněkud?“

Otočila jsem se. Ženáč se odlepil od stěny, jako by tu na mě čekal. Ignoruj ho, Rachel. Nestojí za to. Podívala jsem se mu do očí, abych ho ujistila, že jsem ho slyšela, pak jsem se obrátila a zamířila dlouhou chodbou k baru.

Nedocvaklo mu to. Dohnal mě a začal na mě mluvit, jenže to už jsem se prudce zastavila. Otočila jsem se k němu. „Ty jsi fakticky kretén, víš to?“

Měl ještě tu drzost, aby se zatvářil překvapeně. „Já? Takže se fakticky odněkud známe?“

„Znám takové jako ty.“

„Co to má jako znamenat?“

Obrátila jsem oči v sloup. „Ty si myslíš, že když vypadáš tak skvěle, tak můžeš s každým vyjebat a všecko ti projde jen pro tvůj sladkej úsměv. Ale já si myslím, že ti nakonec karma nakope prdel a tvoje rozkošná ženuška ojede půlku New Yorku a pak ti přitáhne nějaký svinstvo, po kterým ti ten tvůj velkej čurák upadne.“

Pozvedl ruce na znamení, že se vzdává. „Hele, pusinko. Nevím, kdo si myslíš, že jsem, nebo co podle tebe můj velkej čurák provedl, ale určitě sis mě s někým spletla.“

Můj výraz mu jasně říkal, ať si ty svoje kecy ušetří. „Přišla jsem s Avou.“

„Aha. Ava. Tím se to vysvětluje.“

Zavrčela jsem na něj – doslova. „Grrrrr…. To teda doufám.“

Ten idiot zazářil megawattovým úsměvem. „Jsi k sežrání, když takhle vrčíš.“

Oči mi div nevypadly z důlků. „Ty se mě fakt pokoušíš sbalit?“

„To bych asi neměl, co? Když uvážíme… však víš… já a Ava a tak dál.“

„Ty jsi fakt nemožnej.“ Otočila jsem se a chtěla odejít.

„Počkej.“ Popadl mě za paži a znovu mě tak zastavil. „Můžu se tě zeptat na jedinou věc?“

„Na co?“

„Kdo je Ava?“

Neskutečný. Týpek tohohle ražení si zřejmě ani nepamatuje jména ženských, které podfouknul. Koneckonců, byly to už celé dva týdny, co spolu spali naposled. „Vrať se za svojí starou, Owene.“

Zanechala jsem ženáče Owena stát v chodbě a vrátila se ke stolu, kde Ava tiše zapíjela svou bolest.

„Chceš odsud vypadnout? Jsem trochu unavená a musím ráno brzo vstávat.“

Usoudila jsem, že nemá cenu zmiňovat střetnutí s Owenem. Jen by to všechno zhoršilo. Ava se ke své smůle do toho mizery opravdu začala zakoukávat. Za ten měsíc, co se vídali, z něj byla úplně unesená – pořád ji krmil nesmysly o společné budoucnosti se dvěma dětmi a mopslíkem.

Ironií osudu vlastně nelhal. Jejich budoucnost skutečně zahrnovala dvě děti a mopslíka. Protože když ho jednou potkala v parku, šel se dvěma blonďatými holčičkami a na vodítku vedl psíka. Jediná věc, kterou ve své vizi budoucnosti vynechal, byla jeho manželka kráčející vedle něj s měsíčním synem v náručí.

Ava seskočila z barové stoličky a trochu se zakymácela. „Měla bych vylízt na ten pult a všecky ženský před tím syčákem varovat.“

Jindy bych souhlasila. Dneska jsem si ale byla celkem jistá, že po takovém výstupu na barový pult by následovala cesta na pohotovost.

„Šetři dechem, nestojí za to.“ Stáhla jsem z opěradla stoličky její svetr a podržela jí ho, aby se mohla obléct. Povzdychla si a dvakrát minula rukou otvor rukávu, než se trefila.

Za barem stojící Charlie – který nám po většinu noci naslouchal – zrovna čepoval pivo. „A dost. Příště budu chtít jejich jména.“ Praštil půllitrem na dřevěný bar, až pivo vyšplíchlo. „Vyběhnu s každým syčákem, se kterým si kterákoliv z vás začne.“ Charley O’Leary byl majitelem brooklynské hospody, kde jsme s Avou pracovaly. A taky byl policajt ve výslužbě.

Usmála jsem se. „Tak jo. Ale víš, že pak budu v pokušení dát ti jméno nějakýho hledanýho sériovýho vraha – jen abych viděla, jak ti uši pěkně naberou fialovou barvu, kdykoliv se naštveš.“ Nahnula jsem se přes bar a políbila ho na tvář. „Dobrou, Charlie.“

Zabručel něco o tom, jak je rád, že nemá žádné dcery, a mávl mi na rozloučenou.

„Můžeme jít zadním vchodem?“ požádala mě Ava. „Nechci ho potkat cestou.“

„Jasně. Samozřejmě.“

Zavěsila jsem se do ní, abych měla jistotu, že cestou neztratí rovnováhu. Po několika krocích jsem vzhlédla a uviděla Ženáče, jak postává u zadních dveří.

„Ehm, Avo, radši bychom měly jít předem. Teď stojí u zadních dveří.“

Rozhlédla se po místnosti. „Ne, je u hlavních dveří a mluví se Sal, s tou novou servírkou.“

Měla ještě větší špičku, než jsem myslela. Ukázala jsem bradou k zadním dveřím, přímo k Owenovi. „Tohle je zadní východ, Avo.“

„Já vím. Owen je u hlavního.“

Zachmuřila jsem se. „Tohle není Owen? Ten s tou modrou košilí?“

Opilecky se uchechtla. „Říkala jsem, že je to ten fešák v modrý košili, ne řeckej bůh, co si hraje na smrtelníka.“

Bleskově jsem se otočila. U vstupních dveří stál jenom jeden chlápek, kterého jsem nepoznávala a který se bavil se Sal. „Owen teď mluví s tou novou servírkou?“

Znovu se podívala, pak si povzdechla a kývla hlavou. „Měla bych jí říct, ať mu dá pěstí.“

„Avo – ten frajer, co právě teď mluví se Sal, přesně v tuhle chvíli, to je Owen?“

„Jo.“

„Má hnědou košili, Avo. Není modrá.“

Otočila se k přednímu vchodu, přimhouřila oči a pokrčila rameny. „Může být. Nevidím moc dobře. Mám čočky celý umatlaný od make-upu a všeho toho brečení.“

Když mi říkala, že její bývalý zrovna vešel do baru a ukázala směrem k hlavnímu vchodu, stál tam jen jediný týpek v modré košili.

Do hajzlu.

Seřvala jsem někoho jiného.

Protože jsem nemohla dopustit, aby Ava odešla hlavním vchodem, kde postával skutečný Owen, musela jsem to spolknout. Celou cestu k zadnímu východu ze mě Nepravý Owen jako na potvoru nespustil oči a ještě se uculoval. Když jsme ho míjely, pokývl na pozdrav mojí kamarádce. „Přeju dobrou noc, Avo. Dobrou, divoško.“

Zbaběle jsem pokračovala v cestě, a dokud jsme nebyly ze dveří, upírala jsem zrak přímo před sebe, abych se mu nemusela podívat do očí.

Ava neměla tak silnou vůli. Otočila se po něm a nespustila ho z očí, ani když jsme vyšly do uličky. Byla sice opilá a měla umazané kontaktní čočky, ale slepá nebyla.

„Ty kráso. Viděla jsi ho? A neřekl mi náhodou jménem?“

Ohlédla jsem se zrovna, když se dveře baru zavíraly. Nepravý Owen mi drze zamával.

„To se ti zdálo.“

Bože, takové zpoždění.

Jako by nestačilo, že pondělní vyučování přichází hned po dvojité šichtě v neděli, teď jsem si ještě pocintala blůzu kávou, když jsem musela dupnout na brzdu kvůli nějakému staříkovi v obřím cadillacu. Rozhodl se odbočit doleva… z pravého pruhu.

První školní den byl odjakživa noční můra. Po celém areálu školy se motali studenti a zastavovali uprostřed silnice, aby ukázali spolužákům, kudy se jde k nejrůznějším budovám. Zatroubila jsem na dva mladší ročníky, zrovna když dělali přesně tohle. Podívali se po mně, jako bych to byla já, kdo tu překáží.

No tak. Pohněte, lidi.

Třikrát jsem objela parkoviště, než jsem zastavila na rezervovaném místě před aulou. Předklonila jsem se, sáhla do palubní přihrádky, a zatímco jsem v ní štrachala, vypadla mi polovina jejího obsahu na zem.

Tady je to.

Zastrčila jsem za stěrač starou pokutu za špatné parkování a vydala se na cestu do přednáškového sálu číslo 208. Hrozně se mi chtělo čůrat, ale nezbývalo než vydržet do konce vyučování. O profesoru Westovi jsem věděla tři věci, tedy kromě toho, že pracuje na katedře hudební kompozice. Zaprvé – předchozí asistentky se zbavil proto, že nechtěla dávat tak přísné známky, jak jí uložil. Zadruhé – kdykoliv jsem se v průběhu uplynulého týdne někomu zmínila, že mě přeložili k profesoru Westovi, zatvářil se ten dotyčný vždycky podivně – ani trochu povzbudivě – a řekl, že West je magor, kterého před několika lety málem vyhodili. A zatřetí – nesnáší, když studenti chodí pozdě. Vědělo se o něm, že na začátku hodiny zamyká třídu, aby mu opozdilci nerušili výuku.

Ani jedno neznělo moc slibně. Jenže co mi zbývalo? O místo asistentky profesora Clarence jsem přišla, když před třemi týdny náhle zemřel na aneurysma. V tuhle chvíli jsem tudíž měla kliku, že jsem dokázala vůbec něco sehnat. A kdybych o to místo asistentky přišla i teď, nemohla bych si tady na hudební konzervatoři dovolit studovat. Už teď jsem dřela u O’Learyho jako servírka na plný úvazek, jen abych zaplatila nájem a částečně snížené školné.

Když jsem dorazila do třídy, stékaly mi do výstřihu kapky potu. Dveře byly zavřené, tak jsem se na chvilku zastavila a pokusila se trochu zkulturnit. Uhladila jsem si tmavé rozježené kudrny, jak jen to vzhledem k vlhkosti vzduchu bylo možné. Skvrnu táhnoucí se přes skoro celé pravé ňadro nemělo vůbec cenu čistit, a tak jsem ji zakryla koženými deskami, které jsem si přehodila do druhé ruky. Zhluboka jsem se nadechla a vzala za kliku.

Zamčeno.

Do hajzlu.

Co teď? Mrkla jsem na čas na mobilu. Zpozdila jsem se jenom o osm minut a byl teprve první den podzimního semestru, a přesto jsem zevnitř slyšela profesora přednášet. Mám zaklepat a přerušit mu hodinu, ačkoliv vím, jak to nesnáší? Nebo se hned první den ve své nové pozici prostě neukážu?

Přijít pozdě bude to menší ze dvou zel.

Aspoň jsem si to myslela.

Několikrát jsem zlehka zaklepala klouby o dveře a zadoufala, že mě zaslechne nějaký student v zadní části posluchárny a pustí mě nepozorovaně dovnitř.

Profesorův burácivý hlas utichl a přesně v tu chvíli se dveře otevřely. Posluchárna byla stavěná jako klasický amfiteátr, takže jsem vstoupila dovnitř na úrovni nejvyšší řady, zatímco přednášející stál až úplně dole. Ve chvíli, kdy jsem se vplížila dovnitř, byl naštěstí zrovna otočený zády ke mně a psal na tabuli.

„Díky,“ šeptla jsem, usadila se na nejbližší volné místo v zadní řadě a úlevou vydechla.

Jenže ta úleva byla nejspíš trochu předčasná.

Profesor psal dál a při tom se otázal: „Kdo přišel pozdě?“

Aj aj.

Chtěla jsem se na místě schoulit a předstírat, že jsem to nebyla já. Jenže jsem nebyla studentka, nýbrž asistentka. Potřebovala jsem, aby mě třída respektovala, protože jsem ji občas měla sama učit.

Odkašlala jsem si.

„To já se opozdila, pane profesore.“

Zašrouboval víčko fixy a otočil se ke mně.

Několikrát jsem zamrkala. Moje oči si ze mě nejspíš dělaly legraci. Sáhla jsem do kabelky, vytáhla brýle a nasadila si je – přestože na dálku vidím normálně –, jako bych doufala, že brýle na čtení nějak změní realitu a ten muž stojící před tabulí se změní v někoho jiného.

Jenže nezměnil.

Omyl byl vyloučen. Měl tvář, na jakou se nezapomíná.

Zatraceně pěknou tvář.

Byl to on.

To je v háji.

Byl to opravdu on.

To jsem podělala.

Opravdu kolosálně podělala.

Profesor přelétl očima sál, kde sedělo více než dvě stě studentů, jelikož si nebyl jist, odkud se hlas ozval. Modlila jsem se, aby ses s tím spokojil a jen ke třídě pronesl nějaké to obecné varování, že nesnáší nedochvilnost.

Ovšem takovou kliku jsem neměla. Nikdy nemám kliku.

„Vstaňte. Ať ten opozdilec vstane.“

Můj bože.

Cítila jsem, jak mi pětadvacetitisícová sleva na školném tíží žaludek jako závaží. Skoro mi nedala vstát ze židle. Ale on čekal. Nedalo se tomu vyhnout. Budu mít průšvih.

Váhavě jsem vstala a se zatajeným dechem doufala, že mě nepozná.

Možná toho dost vypil a naše krátké střetnutí předešlého večera v baru si ani nepamatuje.

„Opozdilce netoleruji. Ruší to třídu.“

„Chápu.“

Stropní osvětlení mu svítilo do obličeje jako herci na scéně a tím pádem měl problém rozeznat, co se děje v horních řadách posluchárny. Zvedl dlaň a zastínil si oči. Já se nacházela dvacet řad nad ním – určitě mezi námi leželo nejmíň čtyřicet metrů – ale když se naše oči setkaly, najednou jako bychom byli jediní dva lidé v celé místnosti.

Zachytila jsem ten okamžik, kdy mě poznal. Sledovala jsem to jako ve zpomaleném filmu. Hezkou tvář protnul nedbalý úsměv, který nevěstil nic dobrého. Nejvíc mi asi připomínal psa, který zrovna zahnal do rohu kotě a teď si chce s tou chudinkou číčou trochu pohrát.

Polkla jsem. „Už se to nestane. Jsem Rachel Martinová, profesore. Vaše asistentka.“

Kapitola dva

Rachel

Posluchárna byla úplně prázdná. Ani jsem si nebyla jistá, zda ví, že pořád ještě sedím na místě. Pokud ano, pak mě při skládání laptopu do tašky úspěšně ignoroval.

„Navzdory tomu, co jste o mně nejspíš slyšela, nekoušu.“

Při zvuku jeho hlasu jsem sebou škubla. Teď když v posluchárně neseděli studenti, se jeho slova díky akustice obrovského prostoru odrážela od všech stěn.

Vstala jsem a vydala se na svůj pochod hanby dolů ke katedře. Bylo mi jasné, že mu dlužím omluvu, a to nejen jako učiteli – učiteli, který bude dalších patnáct týdnů mým šéfem. Nejradši bych sama sebe nakopala do zadku za to, že jsem se mu neomluvila předešlého večera, ještě než jsem odešla z baru. Teď to bude vypadat, že se omlouvám jenom kvůli situaci, do které jsem se dostala.

Což byla samozřejmě pravda, ne že ne, ale nechtěla jsem, aby to tak vypadalo.

Zhluboka jsem se nadechla. „Mrzí mě ta minulá noc.“

Tvářil se nezbadatelně. „Předpokládám, že teď vás to opravdu mrzí.“

„Samozřejmě jsem vás pokládala za někoho jiného.“

„To mi došlo. Myslela jste, že jsem nějaký blbec. Blbec s velikým čurákem, tak jste to řekla?“

Zavřela jsem oči. Posledních devadesát minut jsem si celý rozhovor přehrávala v hlavě znovu a znovu. Myslela jsem, že si pamatuju všechno, co jsem řekla, ale zjevně tomu tak nebylo. Když jsem oči zase otevřela, profesor West mě stále ještě pozoroval. A jeho pohled byl velmi intenzivní.

Začala jsem blekotat. „Moje kamarádka Ava chodila asi měsíc s nějakým Owenem. Od začátku ji jenom oblboval, ale ona to vůbec neviděla. Jednou, když v noci odcházela ze šichty, k ní jen tak přišel a prý: ‚Dovolíš, abych tě doprovodil domů? Máma mi vždycky říkala, abych si šel za svým snem.‘ A ona mu tu šaškárnu od prvního dne žrala. Pak jednou v sobotu měl být na služební cestě a Ava vyřizovala ve městě nějaké pochůzky pro svoji mámu. Cestu z obchodu si zkrátila přes Madison Square Park a tam ho potkala. Se ženou a dětmi.“

„A vy jste si zjevně myslela, že jsem to já?“

Přikývla jsem. „Ava přišla během mojí směny a začala do sebe házet Long Island ice tea. Když Owen vešel dovnitř, ukázala, kde stojí, a řekla mi, že je to ten v modré košili.“

„A předpokládám, že jsme měli oba modrou košili?“

Při vzpomínce, jak Ava předchozího večera vypadala, jsem se musela usmát. „Vlastně ne. Ava neumí pít. Ukázalo se, že se zlila víc, než jsem myslela. Owen měl hnědou košili – dokonce nebyla ani černá, ta už by se dala splést s námořnickou modří nebo něčím takovým.“

Viděla jsem, jak profesoru Westovi zacukal ret.

„Každopádně mě to moc mrzí. Skoro jsem vás nepustila ke slovu, a když mi to celé došlo, bylo mi tak trapně, že jsem se ani nepřišla omluvit.“

„Omluvu za minulou noc přijímám. Sice byste nikdy neměla sama oslovovat muže na chodbě a hubovat je, ale vaše pohnutky jsou obdivuhodné.“

Měla jsem sklapnout a být ráda, že omluvu přijal. Měla.„Proč nemůžu oslovovat muže na chodbě?“

Srovnal mě pohledem. „Protože měříte metr padesát nic, byla jste v hlučném baru, a kdybych vás zatáhl na záchodky a zamkl dveře, nikdo by vás neuslyšel.“

Založila jsem ruce na prsou. „Umím se o sebe postarat.“

„Neříkám, že neumíte. Říkám, že byste takové situace neměla vyhledávat.“

„Ale takovým tvrzením naznačujete, že bych to nezvládla.“

Uzavřel koženou tašku na zip. „Slečno Martinová, právě jsem přijal vaši omluvu za to, že jste mi včera vynadala do kreténů. Chcete, abych to vzal zpátky?“

Bože, jsem fakt nemožná. V přítomnosti toho muže se ze mě zjevně stával psychopat. „Ne. Omlouvám se. Udělala jsem pitomost, a jestli to půjde, chtěla bych, abychom začali znovu.“

Přikývl. „Cokoliv, co bylo před dnešním ránem, je zapomenuto.“

„Díky.“

„Ale tohle ráno vám nezapomenu. Nedochvilnost neodpouštím. Ať už se to nestane.“

Těžce jsem polkla. „Nestane.“

Přehodil si odřenou hnědou koženou brašnu s laptopem přes rameno. „Zítra se sejdeme v pět tady. Projdeme sylabus a hodiny, které budete učit, a taky můj známkovací systém.“

To mi nabouralo směnu, ale něco snad vymyslím. „Dobře.“

„Pro dnešek máte hotovo?“

„Ano. Vlastně musím jít do práce. Vzala jsem směnu za Avu, protože po včerejší noci jí není dobře. Pracujeme obě u O’Learyho.“

„Jako servírky?“

„Servírky, barmanky a občas vynadáme hostům.“

Za tohle jsem si u profesora Westa vysloužila pořádný úsměv. Kruci, měl by to dělat častěji. Ne, radši ne. Ať to raději nedělá.

„Půjdu s vámi.“

Prošli jsme společně chodbou a vyšli ven na parkoviště. Když jsme došli k mému autu, zastavila jsem se. „Tady parkuju. Takže… zítra v pět?“

Profesor West se podíval na mé otlučené Subaru. „Stojíte na místě vyhrazeném pro rektora. Máte tu pokutu.“ Přimhouřil oči. „Ačkoliv to vlastně vypadá, že máte dvě pokuty. To máte prošlý techničák, nebo co?“

Do háje. „No… ne. Jednu pokutu si vozím v kaslíku, a když musím někde zaparkovat načerno, dám ji za stěrač.“

Povytáhl obočí. „Vynalézavé.“

„A zjevně neúčinné.“

„Zjevně.“

„Je tady málo míst. Když přijíždíte pozdě, je nemožné najít flek.“

Pozorně si mě prohlédl. „Chápu to správně, že jezdíte pozdě často?“

„Bohužel ano.“

„Tak to bych měl vyjasnit něco, co jsem vám řekl předtím.“

„Ne, to nebude nutné. Na vaši hodinu přijdu včas.“

Přistoupil blíž a sklonil se ke mně. „To rád slyším, slečno Martinová. Ale tohle si vysvětlovat nemusíme.“

Polkla jsem. Voněl tak božsky.

„Předtím jsem vám řekl, že studenty nekoušu.“ Usmál se tak zlomyslně, až mi začalo být zvláštně po těle. „Opravdu ne. Ale pokud jde o sveřepé asistentky, nemůžu nic slíbit.“

Některá děvčata mají otce, který začne čistit pušku, jakmile se mu k domu přiblíží kluk, aby vyzvedl jeho dceru na rande. Já měla Charlieho.

Město New York sice už asi před deseti lety zakázalo kouření v podnicích, kde se konzumuje jídlo, ale Charlie si za barem s klidem zapaluje dodnes. Benson & Hedges bez filtru. Kdo by si taky troufl na svalnatého bývalého policajta?

„Tak s kým že máš dneska rande?“ Vytáhl baseballovou pálku, obvykle schovanou za barem, a položil ji na pult. „Nechám ji tady ležet připravenou, dokud nepřijde.“

Zasmála jsem se a zvedla tác s pitím. „To je dobrý, Charlie. Je to dvaatřicetiletý účetní z Upper East Side.“

„Tím se nenech zmást. Vzhled může klamat. Sůl taky vypadá k nerozeznání od cukru, děvenko.“

Ani nevím, proč jsem se v tuhle dobu vlastně pokoušela randit. Když to před osmi měsíci skončilo s Davisem, dala jsem si v tomhle ohledu pauzu. Neměla jsem na randění čas ani energii. A vlastně jsem ani bůhvíjak dobré vztahy neměla. Spíš jsem tím chtěla povzbudit Avu. Minulou zimu se zrovna na svoje pětadvacáté narozeniny rozešla s přítelem, se kterým chodila sedm let. Byli spolu od posledního ročníku střední školy. Několik měsíců jsem sledovala, jak se tím užírá, a pak jsem ji konečně přemluvila, aby si udělala profil na internetové seznamce. Ze solidarity jsem se přihlásila taky, i když jsem ve skutečnosti o žádné rande nestála. Povedlo se mi to fakt skvěle – právě na té seznamce potkala ženáče Owena. Kdyby byli všichni její přátelé tak skvělá opora jako já, už by byla dávno na práškách.

Donesla jsem pití ke stolu, který jsem obsluhovala, a pak jsem ještě přijala objednávku od stolu osm, i když už jsem měla po šichtě. V podstatě jsem oddalovala tu chvíli, kdy se půjdu převléknout a připravit na rande. U O’Learyho platilo, že s úderem osmé je jen na nás, kdy skončíme s obsluhou u stolů, a pokud se to někomu nelíbilo, Charlieho heslo bylo: „O ulici dál si můžete koupit hamburger. Až budete odcházet, bacha, ať nedostanete dveřma po prdeli.“

Převlékla jsem se z pracovní uniformy, umyla se na toaletách, trochu se přemázla řasenkou, na plné rty jsem si nanesla lesk a pak se na sebe podívala do zrcadla. Naštěstí jsem po matce zdědila přírodně čistou, porcelánově světlou pleť, takže jsem nikdy nepotřebovala moc make-upu. Ještě jsem zvážila, že bych si zelené oči zvýraznila černou linkou, ale pak jsem si to rozmyslela. Tohle stačí, pomyslela jsem si. Což zřejmě nebyl dostatečně snaživý přístup, vzhledem k tomu, že šlo o první rande.

Poté co jsme si vyměnili první e-maily, mi Mason přišel docela milý, a tak jsem s ním po několik uplynulých týdnů dál chatovala. Mohla jsem si u něj zaškrtnout všechny podmínky, které jsem kladla na chlapa, se kterým mám chodit: Řádné zaměstnání – odškrtnuto. Zdvořilý – odškrtnuto. Přes třicet, ale ne těsně před čtyřicítkou – odškrtnuto. Nepoužívá při psaní slova jako jasňačka a soráč – odškrtnuto. Dobře vypadá. Stará se o sebe. Odškrtnuto, odškrtnuto. Možná bych měla být nadšenější. Od Davise už uplynula dlouhá doba – je na čase se posunout.

Všimla jsem si ho dřív než on mě. Šla jsem do skladu pro několik lahví tequily pro Charlese a zahlédla jsem Masona, jak se rozhlíží kolem. Vypadal jako na fotkách, takže to bylo další plus. Snad byl trošku štíhlejší, než jsem čekala, ale ne tak drasticky, aby mě to zaráželo. Byl středně vysoký i stavěný a byl hezký, i když ne zrovna ten typ, ze kterého šimrá v břiše. Také měl na sobě modrou košili. Čímž mi připomněl profesora Westa ze včerejšího večera. Z tohohle pomyšlení mě v břiše kupodivu trochu zašimralo.

„Ale pokud jde o sveřepé asistentky, nemůžu nic slíbit.“

Zavrtěla jsem hlavou, abych si do mozku vehnala trochu rozumu, pak jsem se zhluboka nadechla a šla se přivítat s Masonem.

Znáte ten pocit, jak něco ochutnáte a ono to má docela jinou chuť, než jste čekali? Možná něco jako voda a sodovka. Nejde o to, že by vám jedno nebo druhé nechutnalo, ale připravili jste se na bezvýraznou chuť bez bublinek a najednou zjistíte, že to šumí – pořádně šumí.

U Masona jsem očekávala vodu z kohoutku a dostalo se mi sodovky. Možná to bylo prostě to slovo účetní, kvůli kterému jsem se domnívala, že bude odpovídat určitému stereotypu. Navzdory tomu byl mnohem sebevědomější a přímější, než bych čekala.

„Jsi vážně nádherná. Jasně že jsem to poznal už z profilové fotky, ale tam byla jenom hlava. Ani jsem nečekal, že od krku dolů budeš vypadat jak Megan Fox.“

„No… tak díky.“ Byl to kompliment, ale nelíbilo se mi, jak si mě při tom prohlíží. Stavili jsme se na večeři o pár čísel dál a pak jsme se k O’Learymu vrátili na drink. Mason mi jezdil očima po těle a popíjel další whisky s kolou – to byl další varovný signál – tři sklenice tvrdého alkoholu během večeře při prvním rande? Každá z nich ho rozkurážila způsobem, který se mi zamlouval čím dál míň.

„Říkala jsi, že jsi stoprocentní Italka, viď?“

„Ne. Mám v sobě i trochu Německa.“

Naklonil se ke mně a položil mi ruku na nohu. „Nechtěla bys mít v noci v sobě ještě trochu víc Německa?“

Fuj.

Už jsem chtěla tomu blbci říct, že dneska večer bude laškovat akorát tak sám se sebou, když v tom nás přerušil Charlie. Baseballovou pálkou. Mrsknul ji na bar zrovna mezi nás dva, až Mason ucukl.

„Je všechno v pořádku? Moje holčička nevypadá moc nadšeně.“

Nechtěla jsem dělat scénu. Přála jsem si jen, aby to zpackané rande skončilo.

„To je tvůj otec?“ zeptal se Mason.

Ignorovala jsem ho a obrátila se k Charliemu: „Všechno je v pořádku. Stejně už jsme to chtěli zabalit.“

Mason to nepochopil. Hodil do sebe poslední lok ze své sklenice a vstal. „Ke mně, nebo k tobě?“

Sáhl po mně, ale hned jsem se odtáhla. „Běž domů, Masone. Nebo půjdeš s Charlieho pálkou zaraženou v zadku.“

Mason pochopil, že si dnes nevrzne, zaplatil účet a odkráčel. Když byl pryč, usmála jsem se na Charlieho. „Tys mu naúčtoval dvojnásobnou cenu za whisky s kolou?

„Příplatek za pitomost.“

Zasmála jsem se. Nechtělo se mi jít hned po Masonovi, tak jsem si na chvilku sedla s Charliem u baru.

„Randění je na houby,“ povzdychla jsem si. „Není divu, že se do něj moc nehrnu.“

„Jsem rád, že dřív to vypadalo jinak než dneska. Jinak bych nikdy nepotkal svou Audrey.“

Charlieho žena byla už aspoň deset let po smrti – dostala infarkt krátce po padesátce.

„Jak jste se vlastně poznali?“

„Pěkně postaru v samoobsluze.“

„To zní pěkně. Narazili jste do sebe vozíky jako ve filmu?“

„Skoro. Audrey byla v oddělení s ovocem a zeleninou, vybírala nějaké lilky a dala je do špatného vozíku. Dojela s ním až do půlky uličky, než si toho všimla. Vydala se hledat svůj vozík a všimla si, že v tom, který vzala, je ručně napsaný nákupní seznam.“

„Ona ti sebrala vozík?“

„Jo. Vrátila mi seznam a řekla: ‚Vzala jsem si špatný vozík. Nerada bych, abyste zapomněl na nějakou důležitou věc ze svého seznamu.‘“

„A co bylo na tom seznamu?“

Charlie pokrčil rameny. „Stálo tam ‚sejra a další píčovinky‘.“

Soustředěně jsem stáhla obočí. „Doslova? Stálo tam sejra a další píčovinky? Nebyl to prostě seznam těch dalších píčovinek?“

„Potřeboval jsem si pamatovat jenom ten sýr. Před spaním si rád dopřeju kousek čedaru. A další píčovinky zahrnovaly všechno ostatní, co nebylo tak důležitý.“ Charlie se nepřítomně zahleděl před sebe. „Každopádně Audrey se na mě usmála a moje srdce tak podivně zapumpovalo, jako ještě nikdy dřív. Myslel jsem, že jsem dostal infarkt. Musel jsem se posadit hned vedle těch lilků, abych popadl dech. A jak se ukázalo, ten den jsem si ze supermarketu odnesl něco víc než sejra a píčovinky.“

„Možná bych to měla zkusit v supermarketu. Online seznamky asi nejsou nic pro mě.“

„Nikdy jsem to nezkoušel, ale zní to pitomě. Nutí tě to dělat si v duchu seznam požadavků, který na přítele máš, a pak se snažíš najít někoho, kdo je všechny splňuje. Ale ve skutečnosti nezáleží na tom, který požadavky si můžeš odškrtnout. Až poznáš toho pravýho, srdce ti to napoví.“ Mrknul na mě. „A taky jiný části těla.“

Kapitola tři

Rachel

Nešla jsem pozdě. Šla jsem fakt zatraceně pozdě.

Taky jsem potřebovala sprchu, mechanika, láhev vína a zřejmě i novou práci – to všechno ne nutně v tomhle pořadí. A to jsem přitom měla pouhé čtyři ulice od univerzity třicetiminutový náskok. Dost času na to, abych našla parkovací místo, a ještě mi zbylo patnáct minut, abych došla na dohodnutou schůzku a dokázala profesoru Puntičkáři, že dokážu chodit včas. A pak… všechno vybouchlo. Ozvalo se mohutné bum a následovalo dlouhé vhuššš. Snažila jsem se nevšímat si toho a jet dál, ale opakované pleskání a fakt, že auto začalo táhnout doprava, mě donutilo zastavit.

Bylo to v háji. Ale měla jsem čas a můj bývalý spolubydlící a také bývalý… to čím mi na chvíli byl, Davis, mě naučil měnit pneumatiky. Všechno šlo dobře… ze začátku. Vytáhla jsem hever, zvedla auto jako profík a začala se činit na pneumatice. Dařilo se mi, ale jen do chvíle, než jsem se dostala k poslední matici. Ta zatracená věc držela fest. Opravdu fest. Matice se na poklici nacházela na třech hodinách, takže jsem na ni nejdřív zkoušela nasadit klíč a sešlápnout ho nohou, ale pořád se nechtěla hnout. Pak jsem dostala ten výborný nápad, že využiju celou váhu. Takže jsem skočila na dlouhou rukojeť momenťáku a doufala, že náhlý nápor síly tou zatracenou maticí pohne. Místo toho klíč vyklouzl ven a nějak se mu povedlo praštit mě do holeně.

Takže teď jsem měla dvacet minut zpoždění, noha mě parádně bolela a já se belhala do školy v třicetistupňovém vedru a smrděla olejem na pneumatiky. Spasilo by mě jedině to, kdyby profesoru Westovi taky rupla pneumatika a přišel sám pozdě. Bylo to dost málo pravděpodobné, ale musela jsem se na něco upnout, abych se při svém úprku po chodbách úplně psychicky nezhroutila.

Když jsem dospěla do chodby před přednáškovým sálem, nejdřív jsem pootevřela dveře a nakoukla dovnitř. Profesor West už samozřejmě seděl za katedrou.

Zhluboka jsem se nadechla a vešla dovnitř vstříc jeho hněvu.

„Než něco řeknete – přísahám, že jsem vyrazila o půl hodiny dřív.“

Zapisoval si něco do diáře, a když zvedl hlavu, uviděla jsem ho poprvé v brýlích. Kruci. Vypadal v nich ještě víc sexy. Asi se mě zmocnilo šílenství, ale i jeho mračení mi přišlo docela pěkné.

„A copak se přihodilo dneska, slečno Martinová? Někde mezi parkováním načerno a hledáním mé třídy vás něco zdrželo? Dostala jste chuť zadovádět si v blátě?“

„Cože?“

Přelétl mě pohledem od hlavy k patě. „Máte bláto všude na obličeji i na šatech.“

Zvedla jsem podvědomě ruku k obličeji a začala si třít tvář. „Aha. To není bláto. To je olej.“

„To je ještě lepší.“

„Cestou jsem píchla.“ Netušila jsem, kde přesně jsem špinavá, ale ve své nervozitě jsem si třela všechna možná místa na obličeji. „Zadrhla se mi matice a nešla sundat. Zkoušela jsem –“

„Slečno Martinová,“ přerušil mě. „Přestaňte.“

„Ale je to pravda. Vážně jsem se sem snažila dostat včas. Měla jsem takový náskok a pak prásk – rupla mi pneumatika. Tentokrát za to nemůžu.“

„Já nemyslím ten váš barvitý příběh. Přestaňte si třít obličej. Podívejte se na ruce.“

Prohlédla jsem si svoje dlaně. Do hajzlu. Byly celé od oleje. „Rozpatlala jsem si to po tváři?“

Vytáhl ze stolu ubrousek, vstal a přistoupil ke mně. „Máte umazaný celý obličej. Co kdybyste se šla umýt na záchod?“

Přikývla jsem. Otočila jsem se, udělala několik kroků ke dveřím a pak mě něco napadlo. „Budete tu, až se vrátím?“

Profesor West se usmál. „Ano, Rachel. Budu tady čekat. Zdá se, že se nám z toho stává zvyk.“

Když jsem dostala olej z rukou a obličeje, zvážila jsem, že se pokusím smýt veliký flek z halenky, ale nemělo to cenu. Zatím jsem svého šéfa potkala třikrát. Poprvé jsem ho seřvala, podruhé jsem mu přerušila vyučování, když jsem přišla v halence polité kafem, a potřetí jsem ho nechala skoro hodinu čekat, abych se objevila celá od oleje a vypadala jako hotové neštěstí. Prostě čím dál tím lepší.

Když jsem se vrátila do třídy, profesor West už měl sbaleno.

„Omlouvám se. Teď učíte?“

„Ne. Ale brzo se začne stmívat, takže bychom měli vyrazit.“

Stmívat?„Hmmm… dobře. Nemůžeme to přeložit na jindy? Co kdybychom si moje úkoly prošli zítra před přednáškou?“

„Ne. Uděláme to dnes večer.“ Položil mi dlaň těsně nad zadek a nasměroval mě zpátky ke schodišti. „Nemusíte jít do svého druhého zaměstnání?“

„Ne. Vzala jsem si na večer volno.“

„Večer už se tu učit nebude, takže se sem můžeme vrátit, až skončíme.“

„Až skončíme?“

„S vaším autem. Vyměním vám pneumatiku a doprovodím vás do servisu. Pak se můžeme vrátit a probrat, co je třeba.“

„Vy mi vyměníte pneumatiku?“

„Nenechám vás ve štychu, Rachel.“

„Nemusíte to dělat, profesore Weste.“

„Jasně, že musím. A říkejte mi Caine.“

Ke Cainově pěkné tváři patřily také slušné svaly. Měl na sobě pěknou bílou košili, ale než se pustil do výměny pneumatiky, svlékl si ji. Potýkal se s maticí jenom v tenkém bílém tílku, zatímco já se soustředila na to, jak mu při každém zabrání nabíhají svaly. Podařilo se mu rozhýbat zaseklou matku, ale chtělo to trochu námahy. Měl naprosto neuvěřitelný biceps, pěkně vyrýsovaný a opálený, a od poloviny svalu se mu táhla až dolů k předloktí vystouplá žíla. Jestli existuje něco jako porno, ve kterém hrají hlavní roli paže, pak jsem si naladila ten správný program. Nebylo vhodné ho očumovat, ale kristepane, jak já si ten pohled užívala.

Když sundal pneumatiku a zvedl ji, aby ji uložil do kufru auta, tílko se mu povyhrnulo a odhalilo dvě hluboké rýhy do véčka táhnoucí se směrem dolů podél ostře řezaných břišních svalů. Pocítila jsem silné nutkání vztáhnout ruku a sáhnout mu na břicho, prohrábnout prsty řídký porost chloupků sahající od pupíku až k černému okraji mírně odhalených spodků.

Uložil píchlou pneumatiku do kufru a pustil se do nasazování dojezdového kola.

„Měla byste mít na výměnu pneumatiku normální velikosti,“ řekl, když jej připevnil. „Tahle malá dojezdová kolečka nejsou bezpečná. Narušují rovnováhu auta, a kdybyste měla nějakou havárii, snáz se převrátíte.“

Občas se na mě za řeči podíval a málem mě přistihl, jak si ho prohlížím. Potřebovala jsem se nějak rozptýlit, a tak jsem popadla mobil, abych vyhledala nejbližší prodejnu pneumatik.

Když uložil hever zpátky do kufru a zaklapl ho, slunce už zapadalo. Sice se trochu ochladilo, ale pořád bylo dost vlhko. Caine byl celý zpocený a tílko měl úplně na odpis.

Přelétla jsem očima všechny ty mastné šmouhy a řekla mu: „Myslím, že vám dlužím tílko.“

Podíval se dolů. „Když už je zničené, tak ho aspoň využiju.“ A Caine si otřel obě špinavé ruce o prsa a zanechal na dosud bílém povrchu tmavé čáry. Pak si sáhl dozadu a přetáhl špinavé tričko přes hlavu.

Naskytl se mi pohled na celé úžasné tělo a čelist mi nejspíš spadla až na zem. Netušila jsem, zda si mého zírání všiml, protože jsem od té pastvy nemohla odtrhnout oči. Utřel si tričkem pot z tváře a ještě si trochu očistil ruce. Sama jsem se začínala potit, přestože jsem nehnula ani prstem.

„Víte, kde je tu nejbližší pneuservis?“

„No… asi jen tři ulice odsud.“

„Dejte mi minutku, než se obleču, a hned půjdu s vámi.“

Taková škoda. „Jasně. Díky.“

Seděla jsem chvilku v autě a byla ráda, že si před řízením můžu srovnat myšlenky. Jak dlouho jsem už neměla sex? Osm měsíců? Bože, možná jsem si to přece jenom měla včera v noci rozdat s Masonem, jen abych uspokojila libido. Stačilo zahlédnout pár pořádných svalů a hned mi zvlhly kalhotky. Připadala jsem si jako nadržená sedmnáctka.

Když jsme dojeli do servisu, bylo už skoro půl osmé a řekli mi, že si pro auto můžu přijít až ráno. Caine mi stál celou dobu po boku, a dokonce mi pomohl vybrat snesitelně drahou pneumatiku poté, co se mi prodavač pokusil podstrčit kousek, na který bych nevydělala ani z týdenních tuzérů u O’Learyho.

„Připadám si jako zaseklá gramodeska,“ svěřila jsem se, když jsme usedli do Cainova auta. „Buď se vám omlouvám, nebo děkuju.“

„V pohodě. Pořád ještě máte sílu projít sylabus a začít s přípravami učebního plánu pro semestr?“ Podíval se na hodinky. „Už je docela pozdě. Jestli jste unavená, hodím vás domů.“

„Jsem noční pták. Spíš mám problém ráno.“

Přikývl. „Tak dobře.“

Než nastartoval auto, vyloudil můj žaludek ten nejpříšernější zvuk. Hlasité, chrčivě bublavé zaškrundání, které se tichým autem pořádně rozeznělo. Nemělo smysl předstírat, že se to nestalo.

Caine se zazubil. „Co kdybychom to naplánovali nad jídlem?“

„To bych ráda.“

Nastartoval. „Na co byste měla chuť?“

„Nejsem náročná. Spokojím se s čímkoliv, co si dáte.“