Kdo jsi,

Modrá Marie?

Jaromíra Slezáková

Copyright© 2025 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2012 by Jaromíra Slezáková

Copyright© 2025 Cover by Jaromíra Slezáková

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-415-9 (ePUB)

ISBN: 978-80-7482-416-6 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-417-3 (PDF na CD)

Moji milí čtenáři,

předkládám Vám opět svůj první román a věřím, že mnou nabyté zkušenosti z duchovní oblasti v knize zpracované vybudí vaši zvědavost k sebevzdělávání a hledání i u jiných autorů, neboť souhlasím s bonmotem jedné naší komické herečky: „Nepřišli jsme na svět, abychom byli nepřetržitě šťastní, ale abychom se učili.“

Chtěla bych znovu poděkovat všem lidem, se kterými jsem se v životě setkala a kteří nastavili zrcadlo mým vlastnostem, s nimiž musím pracovat, a tak měnili můj osud. Byli mými spolupracovníky v pravém slova smyslu, na díle samotném to nebyla řada profesorů, historiků a přátel, kterým vždy sáhodlouze děkují cizí autoři. Mým prvním posluchačem i kritikem byl manžel a zásadním pomocníkem můj vydavatel.

Zbývá mi podotknout, že všechny postavy i děje jsou fikce, proto jakákoliv podobnost s realitou je čistě náhodná.

Těším se na Vás, moji čtenáři!

Vaše autorka

Za motto této knihy považuji jedno čtyřverší z mých básní:

„Křídla všech nočních můr mě k světlu tlačí,

já pořád jdu, k životu málo stačí.

Jen neshořet a vydržet ten žár!

Lze projít ohněm – a zachovat si tvar?“

Obsah

1 / TERRAURA

2 / BOŘIVOJ A JÁ

3 / SEXUOLOG A TULIPÁNY

4 / KARSIM

5 / UMĚLCI A SVĚT

6/ NOVÁ KOLEGYNĚ A BOWLING

7 / MEJDAN

8 / VÁNOCE S LÁSKOU I BEZ

9 / SCHŮZKY A OHEŇ

10 / HRA NA LÁSKU

11 / SLUNCE A DUŠE

12 / RUDÁ ZÓNA

13 / APOKALYPSA

14/ ZTRÁTY A NÁLEZY

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Cizí jazyky

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown – město hrůzy

Sci-fi & fantasy

Pro děti

Horory

Humor

Ze současnosti

Knihy vzpomínek

Historické romány

Světová klasika

Romantika

Erotika

Napětí

Populárně naučné

Recepty

Básně

Až si budeme vědomi své úlohy,

byť zcela bezvýznamné,

pak teprve budeme šťastni.

ANTOINE DE SAINT-EXUPÉRY

1 / TERRAURA

Už ani nevím, pokolikáté dělám tuto trasu, dnes však za sebou slyším hlasy nějakých výrostků, a tak stále více zrychluji krok. Pro tuto cestu vždy volím co nejtmavší a také nejubožejší oblečení, černá paruka po mamince mi vždy přidá alespoň deset let. Ze stále sílícího rozhovoru jsem pochopila, že mladíci byli vyhozeni z jakéhosi baru pro nepatřičné chování a nesolventnost. Téměř běžím, a přece už mám tu bandu za zády. Začíná mne mrazit a čelem mi protékají titulky bulvárního plátku VELKÝ TŘESK, kde se to jen hemží umlácenými stařečky pro padesát korun a znásilněnými důchodkyněmi. Brána nepříliš udržovaného zámeckého parku je přede mnou, zbývá snad dvacet metrů, avšak moje obavy se naplňují a pět teenagerů mne obklopuje a větou: „To ty bys nás, babi, z báru nevyhodila, viď?“ vyzývá mne jeden k hovoru.

Nejsem tvoje babička, ty odporný spratku! myslím si, nahlas však říkám: „Jděte se vyspat, mládenci, zítra je také den.“

„Nepoučuj, bábo, a naval cígo!“

„Nekouřím,“ špitnu a velmi pomalu se sunu k bráně. Hlouček stále postupuje se mnou.

„Hele, vona ti chce zdrhnout,“ vykvikne tenor za mnou a pokračuje v popichování vůdce, „je to nějaká hajzlbába, ta kaňhá, na beton!“

Začíná mi být úzko, do „hodiny duchů“ chybí možná půlhodinka. Asi nepřijdu včas. Stojím u brány, mladíci se shlukli dosti blízko, cítím jejich opilecký dech i zakouřené prsty rukou, které se mi začínají komíhat kolem těla. Vyhlédla jsem si mezi mladíky největší mezeru a rázně vykročím. Říkám si, že se za bránou rozeběhnu přímo k cíli. Jsou dost opilí, možná si zlámou za nejbližším keřem nohy nebo spadnou do fontány bez vody. Ouha! Na kliku jsem nedosáhla, protože mě zastavila „komiska“ samotného vůdce tlupy. Očekávání rozbitého úsměvu se kupodivu nesplnilo, neboť jsem byla v pádu zastavena silnými prackami vůdce a otočena do hloučku.

„Tak naval prachy!“ slyším neurvalce.

Přesto, že mi strach spoutal sanice, chabě odpovídám: „Nemám u sebe peněženku.“

„No tak ji z tebe vytřeseme,“ ozvalo se zleva.

Vtom jsem ucítila oboustranný stisk v ramenech, vyzvednutí do výšky a vzápětí jsem byla vržena proti bráně. Cítím bolestivý úder přes lopatku a svážím se po mříži k zemi. Teď mi slušnost nepomůže, proto sevřu oběma rukama plastovou diplomatku a kovovým uzávěrem učiním výpad proti obličeji útočníka s doprovodným výkřikem: „Na!“

Útok z mé strany nebyl očekáván, a tak využívám okamžiku překvapení. Trhla jsem klikou brány a utíkám. Cestu znám velmi dobře, chodím tudy každé ráno i odpoledne. Je to zkratka do práce.

Běžím, za sebou nechávám řev i dupot lovců, kteří se chtějí pobavit. Blahořečím si v duchu za občasné – chabé – cvičení a již se sípáním zkracuji vzdálenost k cíli. Konečně jsem u něho, mého stromu. Více než stoletý strom mi poskytl náruč vykotlané dutiny. Pro tentokrát jsem tedy unikla. Rozpažím a dotknu se oběma dlaněmi pláště stromu, dávám opakovaným poklepem smluvené znamení. Grupa výtržníků řve do ticha noci: „Vylez, babo, zůstala jsi nám dlužná výkupné, příště ti to tak hladce neprojde!“

Cítím, jak mi povoluje hlína pod nohama, s úlevou zaznamenávám zvláštní vůni ovzduší, připomíná mi ionizovaný vzduch těsně po bouřce. A přece je tato vůně jiná, taková „dušičková“, možná chryzantémy s trochou kadidla. Celkový vjem je nepříjemný. Začíná se mi točit hlava, ale dnes už se nebojím jako tenkrát, poprvé.

Již jsem po pás v hlíně a zetlelého listí, stále se propadám, v uších bolestivý tlak, začíná mi v nich luskat, prsty pomyslné tanečnice jsou stále rychlejší a propad pokračuje. Vím, co mne čeká, ale to věčně lidské ‚co když‘ se někde kolem žaludku přece ozvalo. Jsem až po rty v hlíně, v uších staccato, do něhož se vrývá vysoké pískání. Téměř nevnímám své tělo, zdá se mi, že mám pouze hlavu, samostatnou jednotku, bolavou a dunící. Africký buben! Zavírám oči a přestávám dýchat, neboť mi zem olepuje obličej a zakrývá hlavu… až teď mi projíždí mozkem jakýsi ohnivý šleh, vím, že omdlím. Prošla jsem!

Pomalu se probírám, kolem mne namodralé světlo. Zachvívám se zimou a slyším sebe samu, jak drtím mezi zuby: „Ať už jde, nebo tu zmrznu!“ Tak jako před měsícem i dnes stojím v podivném skleněném tubusu, uprostřed půlkulovitého prostoru osvětleného barvou nebes, bez oken i dveří. Modrá barva je sice má oblíbená, ale nedovedu si představit, že bych zde měla sama strávit více než deset minut. Je to na zbláznění, ale čekám.

Náhle, jako by procházel papír škvírou ve dveřích, zcela naplocho, se kupolí provlékla postava ženy oblečená v přiléhavé kombinéze barvy kovových špon. Kývá na pozdrav a na hlavě se jí zvonkově rozezvučí vlasy. Připomínají šňůry drobných skleněných korálků, zakončené miniaturními bobulkami. Žena je velmi krásná, v obličeji má výraz zosobněné něhy, kterou náhle prosvětlil nebesky modrý pohled. Současně zvedla ruku do výše srdce, z dlaně vytočené proti mně vyšlehl modrý laser. Tubus se rozplynul a já cítím teplo, rozlévající se celým tělem.

„Ahoj, Violo!“ říká radostným hlasem dobrá modrá víla, nyní moje kamarádka.

„Zdravím tě, Marie, kde jsi tak dlouho?“ vydechnu a současně pocítím ostrou bolest v zádech. Poněkud mi visí pravá ruka.

„Violo, od tvého zaklepání uplynulo sotva pět minut, dnes jsi však přišla pozdě, řekni mi proč?“

„Marie, omlouvám se, přepadli mě nějací výrostci. Prosím podívej se mi na pravou lopatku, sotva stojím bolestí.“

Modrá Marie, tak jí totiž říkám, ke mně přistoupila na dosah rukou, potom oběma rukama hladí vzduch kolem mého těla asi ve vzdálenosti deseti centimetrů. Ve výši lopatky cítím brnivé a trochu kousavé teplo. Po ukončené léčbě mne Marie vzala kolem ramen, jako by mne matka vedla. Je mi hezky a nebolí mne nic. Prošly jsme spolu stěnou kupole, skoro jako mlhou, sama bez Marie však projít nedokážu. Minule jsem stěnu ohmatávala, když mne Marie na chvíli pustila ze zřetele. Stěna tohoto zvláštního světélkujícího deklu do ‚mikrovlnky‘, jak jsem tuto místnost pro sebe pojmenovala, byla houbovitě měkká, ale naprosto nepropustná.

Na nic se nevyptávám, nechávám se vést, a již stojíme na malé plošince kruhové chodby. Jsou tu připraveny dva doutníkovité přepravní vozíky s průzory ve dvířkách, jsou celé bílé, po straně s nalepenou značkou stromu. Ze štoly, prudce se svažující dolů, cítím chladný závan. Po hlubokém nádechu jsem odevzdaně nastoupila a opět čekám. Jsem v pololehu a sleduji, jak mne začínají obepínat stěny přepravníku jako nafukovací skafandr. Již jen slabě slyším automatiku zavírajícího se víka a přes průzor vidím Mariin přepravník přede mnou. Kolem trupu vozítka se začíná roztáčet namodralý vír, jenž světélkuje.

„A jedem…,“ říkám si v duchu, „…ochraňuj mne, Bože, prosím!“

Oba přepravníky se pohnuly, a spíše letí, než jedou, můj žaludek reaguje stejně jako v rychlovýtahu. Je mi špatně! Po lehounkém nárazu přistání povoluje rychle sevření ochranného obalu, kryt vozítka se otevřel, a já nad sebou vidím nakloněnou Marii. Usmívá se, když pohodí hlavou, vlasy zvonkově hrají, podává mi ruku a vábí mne: „Pojď ven, ty strašpytle, to nejhorší máš za sebou, nyní již bude vše pohádkové.“ Konečně vystupuji a poté jdeme do boční chodby.

Tady jsem ještě nebyla, minule jsme se dopravovaly jinými přepravníky se znakem ametystu i jinou cestou. Marie mne stále vede za ruku, trvalý úsměv na tváři a chce vědět, co se mi nahoře stalo. Vyprávím stručně o dnešní patálii a ihned mi nedošlo, že vlastně nejdeme. Pohybuje se podlaha – je to v podstatě dopravní pás. Stěny osvětluje nějaká fluorescenční vrstva, lehce modravá. Teď jsem modrá i já.

Marie mi náhle říká: „Violo, prosím tě, nedělej nic navíc, pouze to, co minule, ano? Až skončíš, přijdu pro tebe.“ Již stojíme před posuvnými dveřmi. Dál musím jednat sama.

Vstupuji na kulatou rohožku, nad hlavou kužel ostrého modrého světla, je to povinná desinfekce. Posuv dveří jede nahoru a já vcházím do velké haly s obří kupolí. Pod nohama mám žlutý písek – ne, neklame mne sluch, opravdu nekřupe – a cestička z něj mne přivádí před kruhový prostor; podobá se aréně. Již jsem uprostřed, tento kruh je vymezen pro mou práci, ale rozhodně jej podle příkazu nesmím překročit, ani přesáhnout. Kdesi nade mnou je skryt zdroj zvláštního světla, je to bílá svítící mlha, za hranici kruhu však nesvítí. Zatímco si sundávám ošklivý tmavozelený kabátek, černé kaliopky i paruku, snažím se zaostřit pohled za sloup světla.

Kolem této manéže je tma, už jsem viděla tmu modrou i černou, ale takovou nikdy! V tom temném, fialovém oparu více tuším, než vidím trčící opěradla vysokých židlí, rozmístěná v řadách dokola. Ještě nad nimi, ve stěnách kupole, vnímám otočný pohyb kruhových ploch, poskládaných z lesklých hranolů. Tajemné! Ta obří místnost kolem stěn fialkově svítí, je to velmi emotivní prostor, začíná na mne padat zvláštní smutek. Uvědomuji si v tom naléhavém tichu, že musím začít s tím, proč jsem zde, a nepodléhat emocím.

Zapíchnu oči do podlahy, uvědomím si napětí ve svalech, táhle zanotuji v hlubokém brumendu a rozvlním ruce. Takto poněkolikáté začínám své sólo taneční i pěvecké. Durové, hluboké tóny ze mne plynou tak, jak je cítím. Jsem probuzené semeno, kterému pučí kořínek i první stvol v ještě studené a mokré hlíně. Ten stvol začíná růst a rotací proklubává zem, jsem ten stvol, točím se a zpívám. Už jsem nad zemí, hlas si od námahy odpočinul a zjasněl ve vyšších tónech.

Rodící se melodie probouzí zpětně i moje tělo. Také krev v žilách má radost a já zrychluji rytmus tance. Mávám pažemi-větvemi a ševelím listy-prsty. V konečcích prstů cítím teplé brnění nalévajících se květních pupenů a při otočkách vnímám vánek protékající mezi listy, nade mnou modrý jas oblohy a teplo jarního slunce. Paráda…!

Co blbnu?“ Na vteřinku vypadávám z koncentrace. Zdálo se mi, že se ta ‚opěradla‘ kolem kruhu hýbou do rytmu se mnou. „Zpět!“ zavelím si, jinak to nedokončím a napřu pozornost na konečky prstů. Teplo a lehký tlak mne upozorňují, že pupeny chtějí rozkvést, můj hlas zněžněl, už je dost vysoko. Proč tohle na zemi nikdy nedokážu?

Ve vzduchu cítím vůni třešňových květů, otáčka za otáčkou, a já jim zpívám. Moje srdce bije prudčeji, vlna radosti mi stoupá až k hrdlu…

Bože, opěradla se opravdu potřásají v rytmu, kývají rameny. Vidím dobře? Ano, jsou to lidská ramena, krky i hlavy! Ze tmy vystupují lidské postavy. Nechodí však, jsou jaksi ukotvení, tak jak je někdo rozmístil. Nepřestávám tančit, ale říkám si: „Nedívej se tam, to není tvoje věc, nepřestávej zpívat, proto jsi přišla!“

Znovu se soustředím. Nad mou hlavou usedl kos a já začínám trylky milostného popěvku – musím přece upoutat samičku. Je už na některé větvi, ale tichá a nehybná. Já pokračuji ve zpěvu a jsem šťastná, že se ti dva našli. Zaznamenávám i sladce bolestné poskočení vlastního srdce a také vím proč. Zpěv mne vždy zbavuje tísně i bolesti těla.

Přilétly včely a bzučí ve větvích. Usmívám se, jak mne šimrají ve květech, bzučím i já a tlumím rytmus tance. Můj hlas poklesl, ale zmohutněl. Zpívám beze slov to, co niterně cítím, avšak kolébající se postavy vnímám zřetelněji. Natahují ruce až k samé hranici arény. Mimoděk již tančím po obvodu kola a jako uhranutá třeštím oči do tmy. Náhle se vynořil obličej ženy, úplně bílý, s rozcuchanými vlasy, v rozšířených zorničkách má strach. Ne, nepromluvila, ale já slyším tu naléhavou zoufalou prosbu.

„Pomoc…! Pomoz mi… prosím, pomoc!“

Cítím tlak uprostřed hrudi a vidím nataženou ruku té ženy. Odkud ji jenom znám?

„Nedělej to!“ slyším hlas Marie.

„Udělej to!“ říká moje srdce a já natáhla svou ruku ven z kruhu. Chci zachytit prsty té ženy. Moje ruka projde rukou její, vzduchoprázdnem, couvám instinktivně do středu kruhu… jsem v šoku! Ta žena rozhodně není živá! Je to duch? Světlo nade mnou pohaslo o polovinu, již nevidím nic, ruka mne bolí jako po ohni. Zmateně jsem se oblékla. Paprsek světla mě navádí ven, cestička zlatě zazáří a já spíše běžím, než jdu ke vchodu, kde tuším postavu Marie. Překročila jsem práh a poklop dveří sjel bleskově dolů.

„Promiň, Marie!“ říkám, omluva není příliš upřímná. Stále jsem v šoku, naštvaná sama na sebe i na tohle modré stvoření. Pociťuji stud, že jsem porušila zákaz, a následně i vztek, že jsem vůbec tady. Co mne to jenom posedlo hrát si na samaritánku? Tam ‚nahoře‘ bych si něco takového netroufla ze strachu. Bojím se všeho a všech. Dívám se na usměvavou Marii a mluvím již zvýšeným hlasem.

„Říkala jsi, že to bude pohádkové – a zatím to byl horor!“

Zvonkohra vlasů zní a Marie, místo aby mi vynadala, mile odpovídá.

„Vždyť to takové bylo. Dívám se na tebe ráda od chvíle, kdy jsi tančila pro sebe v parku, pamatuješ? A to, co jsi předvedla dnes, byla pohádka. My jsme ti za to vděční!“

„My?“ skoro křičím, „kdo, My? Přišla jsem kvůli tobě, ale mám pocit, že jsem tu za hlupačku! Je to tu zařízené jako na Zemi. Slepě plň příkazy a budeš-li hodná, možná ti něco udrobíme na talířek“…pokřikuji na Marii a poprvé vidím v jejím úsměvu bolest. Zarazilo mne to. Marie mi dala ruku kolem ramene a prostým: „Pojď!“ mne odvádí světélkující chodbou zpět ke křižovatce s přepravníky.

Asi třicet metrů před tímto vozovým uzlem se náhle dotkla zdi, kde se jako ve zpětném záběru kamery vytvoří půlkulovitá jeskyňka. Jsem znechucená, už se nedivím ničemu, jen si v duchu řeknu, že tady je možné snad úplně všechno. Rezignovaně si sedám a projevuji se: „Přesně takhle se dělají díry do polystyrénu acetonem, doufám, že se nepřilepím!“

Zvonky vlasů se rozvlnily. „No to jsem ráda, že máš lepší náladu, aspoň mne v klidu vyslechneš,“ hýčká mne hlasem Marie. „Nemám v úmyslu ti cokoliv vyčítat, ale musím ti připomenout tvůj vlastní slib, že se nebudeš na nic vyptávat. Zbytečně se zlobíš na mne i na sebe.“

„Ty také musíš vědět o všem, co si člověk myslí,“ říkám si a vím, že Marie zná všechny moje myšlenky telepaticky. Uvědomuji si, jak by to bylo hrozné tam ‚navrchu‘, kdybychom si četli své myšlenky navzájem.

„Tak se ptej,“ vybízí mne Marie, „cítím, jak hoříš zvědavostí. Musím tě ale dopředu zklamat, na vše odpovědět nesmím, panuje zde přísný řád, i když na jiných principech než tam u vás ‚nahoře‘, i zde se musí poslouchat.“

„Jste mimozemšťané?“

„Ne,“ odpovídají zvonky.

„Tak jste roboti?“

„Ne,“ cinklo stručně.

„Tak jste hominidé?“

„To rozhodně nejsme!“

„Můžeš tedy prozradit, kdo jste?“

„Promiň, Violo, zatím nesmím, ale jednou si na tuto otázku odpovíš správně sama.“

„Dobře. Kde jsou ostatní obyvatelé podzemí?“

„V dalších sekcích,“ odpovídá Marie a má dolíčky ve tvářích.

„Uvidím je někdy?“

„Ano, příště.“

Připadám si jako Honza z pohádky, který měl přehádat princeznu, zamotávám se.

„Violo, proč mi dáváš nepodstatné otázky?“ Zvednu pohled od ciferníku hodinek, minula prvá hodina nového dne, a to mne uklidnilo.

„Promiň, Marie, zase jsi mne dostala, řekni mi něco o těch přeludech, kterým tančím a zpívám. Jsou to duše mrtvých? A nač v tomto světě vybaveném super technikou potřebujete mne? Úplně průměrnou ženskou, pozemšťanku, na Zemi bez ambicí, tedy úplnou ‚nicku‘?“ Marie se dotkne bříšky prstů pravé ruky krku pod ohryzkem, z ruky prýští modrý jas.

„Ne, nejsou to duše mrtvých. Jsou to duše lidí spících na Zemi. Na druhou otázku je těžké odpovídat stručně. Vy, tam ‚nahoře‘, dodnes obdivujete všechno velké a silné. Chcete a musíte to mít, spotřeba vzrůstá. Žijete v elektrosmogu a negacích, které sami vyrábíte, a potom přicházejí nemoci. Fyzické i duševní. Než onemocní vaše těla, vždy předchází nemoc ducha. Snažíme se lidstvu pomáhat, aby nezešílelo a nezničilo tuto planetu. Nemáš ani potuchy o tom, jak nádherně pozitivní energie z tebe vychází a jakou má sílu! Kolik vroucnosti ze svého srdce do zpěvu i tance vkládáš, tolik energie uvolňuješ. Violo, tvá energie léčí a vchází do těl v okamžiku, kdy se snící lidé probouzí.“

„Ale proč sis vybrala zrovna mě?“ koktám a mám teplo u srdce.

Pomněnky očí Marie svítí a vlásky cinkají, jak pokyvuje hlavou: „Aha, proč? Jsi tady, protože my to neumíme, naše technika nám není nic platná.“

„Dobře, ale proč já?“ opakuji jako gramofonová deska s kazem.

Marie se postavila vedle zdi, podává mi ruku a papouškuje po mně: „Proč, proč…proč! Už jako malý capart jsi trápila svou maminku ustavičným proč, až i to laskavé srdce téměř zkolabovalo. Pamatuješ? Praly jste obě prádlo na dvorku. Tak poslouchej proč. Jsi schopná vývoje, chceš lidem pomáhat, ale oni tě odmítají, protože neumíš být sama sebou. Je škoda energie, kterou v sobě dusíš. Víc ti toho již nesmím říct, ale věř, nejsi tu sama. Ti, kteří chtějí, také mohou! Jsi spokojená s odpovědí?“

Přitakám, ale v hlavě mám nasazeného ‚červíka‘. Jak může Marie historku z mého dětství znát? Když mi ji před léty vyprávěla maminka, byly jsme přece samy. Pozoruji Marii, která uzavírá rukou zeď, a jak roztržitě bloudím očima, zaznamenávám na křižovatce příjezd dalších přepravníků.

Vystoupily dvě postavy. Jsou to muži! První Modrý překrývá druhého, oba přestupují do rudých přepravníků vlevo, vedle mě stojí Marie, je úplné ticho, nic necinká. Modrý mávl na pozdrav, v okamžiku, kdy zvedla ruku na oplátku i Marie, odkryla se na vteřinu i postava muže za Modrým. Srdce se mi prudce rozbušilo. To je přece pozemšťan… a já vím kdo… nebo je to nějaký přelud? Co by zde, na Terrauře, dělal? Ten má v tuto dobu jiné starosti! Nevěřícně sleduji, jak se povědomá postava v texaskách vsoukává do přepravního ‚doutníku‘. Okamžitě následuje odjezd.

Marie stojí nehybně vedle mne s milostným úsměvem, modř očí se jí změnila na temně fialovou. Je tak krásná, až mi v duši zahlodá závist. Je to divné, proč mlčí, když zná každou moji myšlenku, a proč nic nevysvětluje? Doprčic, už jsem zase zařadila proč.

Je to pravda, my, pozemští šťouralové, chceme na všechna proč znát odpovědi, a když se je dozvíme, stejně nám k ničemu nejsou, chceme víc! Další proč! Ano, všechno změřit, zvážit, ohodnotit, rozřezat, vykuchat a pak, je-li to neprodejné – vyhodit!

Ani jsem si nevšimla při těchto pochmurných úvahách, že již stojíme na křižovatce u přepravních boxů. Odkud vlastně přijely tak bleskově?

„Děje se něco?“ říkám bez sebe zvědavostí.

Marie mne sleduje s nuceným úsměvem a lehce cinkne: „Nic!“ a pokračuje méně křečovitě: „Rychle si nastup, aby ses vrátila čas.“

Věnuji letmý pohled hodinkám, je půl druhé, tak co šílí? pomyslím si a vlezu do přepravníku. Jízda mi opět převrací žaludek!

Konečně jsme vystoupily na konci chodby u deklu do ‚mikrovlnky‘, Marie mi podala ruku a prošly jsme stěnou dovnitř. Moje průvodkyně má neproniknutelný úsměv na tváři a rukou zašátrala kdesi za zády a nyní mi podává kuličku, asi tak dvoucentimetrovou v průměru.

K čemu mi to bude? Kuličky dávno nehraji!“

„To ti dávám za dnešní práci. Je to takový malý životabudič. Až budeš vyčerpaná nebo nešťastná, polož si ji na dlaň a požádej ji o pomoc. Ještě jedno upozornění, všechny drogy její účinek vynulují.“ Rozumím, stále ještě kouřím.

Potom mi Marie zacinkala hlavou na rozloučenou, pohladila mne po vlasech jako batole. „Violo, netrap se zbytečnostmi a žij s úsměvem!“ Laser její ruky kolem mne postavil skleněný výtah.

„Já se netrápím,“ říkám zase něco jiného, než myslím. Mávám na rozloučenou. Cítím známou vůni a začíná se mi točit hlava, pohyb víka směrem nahoru moc nevnímám. Opět mi zalehly uši, známé rytmické cvakání. Prostupuji.

Napůl mrtvá stojím náhle uprostřed dutiny stromu. Shodila jsem z ramen nějaké listí a vykročila do mokré trávy.

Mnohé páry spolu žijí a objeví, že se nemilují,

jiné páry to nikdy ani nezjistí.

Jiní lidé se vezmou a ta zpráva je překvapí

v nejpodivnějších chvílích života.

JOHN IRWING

2 / BOŘIVOJ A JÁ

Vracela jsem se a moje nohy neochotně prošlapávaly vlhkou hlínu i trávu pěšinky, která mě vedla zpět do městských ulic. Sobotní podzimní ráno bylo plné umírající zeleně, a milosrdně prodlužovalo spánek všech, kteří včera ukončili pracovní týden. Chtěla jsem věřit tomu, že tvrdě spí i manžel a můj návrat projde bez prozrazení. Ranní chlad se mi tlačil do zátylku, ještě jednu zatáčku, přidávala jsem na tempu. Ještě posledních dvě stě metrů, pozdravila jsem tmavou červeň v korunách javorů a trochu více zrychlila. Obloha přibrala denního jasu.

Hnala mě vidina kávy s oblíbeným měsíčníkem Mandragora, více však strach. Předkládal mi zneklidňující otázku: „Jak dlouho ještě?“ Otevřela jsem spěšně branku zahrady, a jsem doma. Doma? Tohle pojmenování mi nesedí, má pro mne od určité doby pejorativní přídech, kdykoliv je vyslovím.

Nikdy jsem se v tomto domě dobře necítila. Můj život zde beru spíše jako dočasný pobyt v hotelu s neosobním personálem. Nebydlíme tu s mužem sami, naštěstí tchán bývá velmi často mimo dům. Také tento víkend si vyjel za svou oblíbenou zábavou – bowlingem.

Konečně sedím u stolu, v krku zastavený strach. Muž zřejmě spí, je zvyklý si pospat. Lehce zaměnil pracovní rytmus za víkendový. Se mnou je to jiné, i ve volných dnech vstávám brzy. Nemohu dospat pro ustavičný vnitřní neklid.

Otvírám stránku na rubriku „Uzly osudu“ a čtu vyprávění neznámého muže o tom, co kdy od života chtěl, v co doufal, a co nakonec prožil doopravdy. Tohle čtení mám moc ráda, docela si ‚medím‘, v ruce držím dar od Marie, obyčejnou železnou kuličku. Nemohu si dovolit jít spát, tedy zkouším její účinnost. Dlaň mne lehce pálí a brní, cítím příliv energie, přesně podle popisu Modré Marie. Musím být fit, sobota je přece dnem práce v domě i na latifundii, jak jsem přejmenovala zahrádku.

„Ach jo,“ vzdychám odevzdaně a ukládám kuličku do připravené krabičky od svého léku, tam ji nikdo hledat nebude. Právě přikládám „putňák“ voňavé kávičky k ústům, když obývákem útočně zazní: „Kde jsi byla?“ Úplně neslyšně sešel schody a bez obvyklého úsměvu zde stojí můj manžel.

„Ahoj, brouku!“ brzdím výzvu hádce. „Byla jsem pro noviny, včera jsem je nesehnala.“

„Hmmm,“ ozval se pochybovačně můj protějšek a míří kolem mne do ranní místnůstky.

„Chceš kafe nebo čaj?“pokračuji úlisně přes dveře a dveře mi také odpovídají: „Jako vždycky – čaj!“

Já si zatím chystám další obhajobu, bude-li jí třeba, a usilovně drhnu spirálu rychlovarné konvice. „Je mu jedno, v čem se vaří, vždycky to musím umýt já, kdyby se pořád nešetřilo a koupila se pořádná věc, nemusela bych tohle dělat, co můžu chtít po chlapovi,“ hubuji do vzduchu. Z čaje se již kouří, tenhle pije pouze manžílek. Dnes se na něj tváří hrozně.

„Je ti něco?“ ptám se formálně a snažím se ztlumit obvyklý ironický nádech. Na zadní vrátka duše zaškrábal strach.

„Ále, bolí mne hlava, špatně jsem spal,“ řekl muž a maže si chléb.

Seběhla jsem do sklepa a hodila prádlo do pračky, vyběhla schody a vyndala kuře z ledničky, pociťuji tlak za hrudní kostí, je to stres! Dobře ho znám, každou sobotu je to stejné.

Muž se kolem mne mihl v montérkách a s lapidárním oznámením: „Jdu do sklepa a na zahradu,“ odchází. Jeho nemluvnost mne nepřekvapuje, oba již máme tichou dohodou práci rozdělenu, do svých sektorů si navzájem nemluvíme. Víme proč.

Spěchám s přípravou oběda, obsluhuji pračku a volné minuty věnuji úklidu. Vybíhám schody do ložnice a vynáším deky k vyvětrání a potom zase hupky ze schodů, vyndat prádlo a pověsit jej ven. Tlak na hrudi se zvětšuje. Při vaření mimoděk pohlédnu z okna na zahradu.

Bořivoj stojí u hromady větví, v ruce zahradní nůžky a stříhá. Stojí a poklidně ostříhává tenčí větvičky do igelitového pytle. Zalila mne vlna nevůle. Zatracený hnidopich! Tak já se tady mohu strhat, on by to neudělal ani za dva dny – a pán si stříhá! Tohle není chlap, ten by to naložil a vyvezl do kontejneru bez průtahů a potom se věnoval myslitelské činnosti. Moje lepší já smířlivě radí, nech to být, opačné velí k útoku. Otvírám okno a zvýšeným hlasem vykřikuji: „Proč to děláš? Proč si s tím tak hraješ?“

„Přece to nemohu takhle odvážet, musel bych jet několikrát s jednou větví, vysvětluje nevzrušeně muž a hned se chlubí: „podívej, už to budu mít,“ ukazuje na dva vedle stojící pytle.

„Ježišmarjá!“ křičím a dívám se na vzorně nastříhané větvičky v pytlích, „to snad není možné!“

„A co jako?“ zavrčel ze zahrady muž.

„Chtěl jsi vykopávat ten strom vedle tebe a ne stříhat. Takhle se strašně zdržíš a potom budeš večer zedřený,“ mírním svůj hlas. Proč jen jsem k tomu oknu vůbec chodila!

„To jo, ale nejdřív musím udělat tohle, dělá to tu binec,“ zazněla odpověď.

„Jaký binec?“ znovu reaguji nasupeně, „ve sklepě je daleko větší!“

„Překáží to tu a nech mne, já si to zorganizuji sám.“

„Jo, kopání kořenů bude po obědě rozhodně lehčí,“ drtím mezi zuby a zavírám okno. Něco mu je, asi to není pouze bolení hlavy, vrtá ve mně červík pochybností. Čas mne však nutí se tím dál neprobírat, ale dokončit oběd.

Konečně sedíme u stolu. Víkendové obědy jsou jedinou chvilkou společného sezení. Říkám sezení, protože to nic jiného není, každý z nás po dosednutí spouští svou clonu. Nekomunikuje se a to mi vadí. Z nouze čtu. Muž sleduje jediné mocné božstvo v této rodině, které rozhoduje o klidu i manželské harmonii – televizi. Čtu, abych neslyšela politické žvanění onoho ‚božstva‘. Bořivoj politice nerozumí, ale zbožňuje ji.

„Brouku, jedeš zítra odpoledne hrát?“ ptám se naoko starostlivě a křidélka budoucí pomyslné volnosti se v mém nitru lehce zatřepotají.

„Neříkej mi brouku,“ podotýká snad po sté muž, „jmenuji se Bořivoj, jestli jsi to nezapomněla.“

„Promiň, nevěděla jsem, že ti to tak moc vadí!“ Popichuji ho cíleně, a v duchu si říkám, no jo, ty dokážeš svou netečností opravdu zbořit i voje… celou armádu… veselých myšlenek.“ Brouk Bořivoj! Připadá mi to přirovnání trefné, a tak se usmívám.

„Ne, že bych chtěl být vlezlý,“ pokračuje brouk nevzrušeně, „ale kde si byla v noci?“

To je bomba! Tak on vydržel celé dopoledne stříhat větvičky a teď na mne takhle? V hlavě se mi překrucují závity, nevím, co mám rychle říct, zlomky vteřin se zdají být minutami.

„No přece doma,“ vyrážím ze sebe urychleně, než mne napadne něco geniálního.

„Není to pravda,“ ublíženě konstatuje můj Bořivoj. Jméno Bořivoj by se hodilo spíše pro chlapa typu Schwarzeneggera, ne pro takového ťunťu.

„Bolela mne hlava, nemohl jsem spát, určitě si vedle mne nebyla. Normálně v noci spím a nevnímám tě, ale tentokrát to bylo jiné, doma jsi nebyla, to vím určitě.“

Rychle, sofort! Musím něco odpovědět, dívám se z okna, začíná pršet, strom je zachráněn.

„A přesto jsem byla doma,“ zahajuji svou obranu. Vidím lehce posměšný lesk v očích muže jako vždy, když zalžu, čeká, co ze mne vyleze. „Fakt,“ zatloukám překotně, „stála jsem na schodech a kouřila! Také jsem nemohla spát!“ zdůrazňuji svou pravdu. Já jsem ale chytrá, chválím sebe samu v poslední vteřině divadelní pauzy. Následuje Boříkovo zdvižené obočí.

„Ty kouříš? Nechala jsi toho přece před dvěma roky.“

„Jo,“ říkám vzdorovitě, „kouřím! Mám depresi, je toho poslední dobou trochu moc.“

„Čeho, prosím tě,“ opáčí nechápavě brouk, „co ti kdo dělá?“

„Spíše nedělá.“ Nehraj si na blbce!“

„Nevím, na co narážíš, ani to nechci vědět!“ zvýšil tentokrát tón hlasu i Bořík. „Jdu si lehnout, dnes už nic dělat nebudu, to abys věděla.“ Postál chvíli u okna a bez dalších řečí odešel do ložnice. Mám o čem přemýšlet, věru tak činím, naše půtky mne většinou naplňují lítostivostí.

Sobotní odpoledne se zachmuřilo, venku drobně studeně mží a já si připadám jako vypuštěný bazén. Zmocňuje se mne melancholie, abych ji zastřela, chystám si žehlicí prkno. Z téhle stereotypní a nikdy nekončící práce rozhodně moje duše neskotačí. A Bořík si klidně spí… co kdybych se na tu práci vykašlala a vlezla za ním do postele?

Docela by mne zajímala jeho reakce. Vezme můj nápad jako omluvu? Dobře, žehlit se teď nebude,“ říkám si po cestě do schodů k ložnici.

„Ještě se zlobíš?“ svlékám a házím stranou svůj „teplákooděv“. Muž vypadá jako spící kotě, nevinně, s lupínky růží ve tvářích. Po mém projevu má oči dál zavřené, ale vžitý manželský rituál pracuje pro mne. Bořík trochu odtahuje deku a já vklouznu za ním. Pelíšek je mírně vlhký, ale jeho tělo příjemně hřeje.

„Nespi pořád, ty divochu!“ šeptám a nastrkávám mu příslušné partie své překynuté schránky. Otáčí se. „Já přece nespím.“ Z úst mu vychází mírně nakyslý odér. Kdyby alespoň vylezl a ‚vypucoval‘ se, ale takhle mu to stačí. Jsem znechucena. O ‚nástroj‘ pečuje, to jo, ale že k sexu patří i líbání, to je mu šumafuk. Další konání pozoruji s nadhledem.

Začalo se obvyklé milostné zápolení podle neměnného scénáře – bezpečný manželský sex. V úvodu je to přátelské poplácávání zadku, hlazení stehen zásadně v místech, kde mě to lechtá, sem tam hmat, který se povede, a tak přeruší mé pozorování. Křivka vzruchu se pohnula od nuly k jedničce, tápání muže v technice ji posunuje zpět do mínusu. Skoro mám chuť zase vylézt a odejít. Konečně se brouk začíná sápat po mých jablíčkách, tak přejmenoval má prsa. Dělá to pokaždé, neboť jeho předchozí léta marného tápání mne přinutila k prozrazení, že mne to vzrušuje.

Bez líbání to stále není ono, už toho mám dost! Poslala jsem brouka k vyčištění do koupelny s myšlenkou, proč to nikdy neudělá sám.

„Běž, já na tebe počkám.“ Otočila jsem se na bok, zachumlala se do vyhřáté deky, a začala přemítat nad mužovou nedovtipností. I to nejmenší předchozí vzrušení je pryč, z toho tepla se mi chce spíše spát. Udělala jsem chybu, sex v této fázi již nemohu odvolat.

„Ach Bože!“ Vypucovaný brouk Bořivoj nadšeně dupe po schodech. S touhou v očích mě rozvláčně zpracovává, snažím se opentlit jeho snahu svou fantazií. Moje roztoužení kolísá mezi chutí rychle začít se stykem, nebo odejít. Proč to zase tak nemožně protahuje? Raději jej nevzrušuji přílišným hlazením, dříve jsem to dělala, ale nedostal se k činu. Mrzí mě to, ráda se projevuji.

Moje trpělivost s takovouto předehrou končí a s jednoznačným gestem táhnu neopeřence do sebe. Sleduji zdeformovaný obličej muže, poté raději zavřu oči. Jak to, že všichni ti chlapi nade mnou vypadají jako směs pana Hyda a přerostlého květáku? Uráží to moje zanícení pro krásno při milování. Ještě více zamykám víčka a soustřeďuji se na svůj dolní střed. Po pár pohybech si přeji zrychlit, vypadá to se mnou nadějně, ale dostavilo se spíše zpomalení a podivný neklid partnera.

„Zrychli trochu,“ žadoním.

„Nemůžu,“ ozve se zoufalé zakňourání nade mnou.

„Ještě chvilinku vydrž, už to bude,“ slibuji rozechvěle, neb orgasmus klepl zlehka na dvířka do Nirvány.

„Jenže já už skoro jsem,“ zastavuje muž pohyb na nulu. Vůbec nic dole necítím, pohnu se a …ptáče vypadává z hnízda. Před očima mi naskočila rudá skvrna.

„Co ty seš za chlapa?“

„Promiň, nejsem v pořádku, asi ta hlava,“ bublá omluvu.

„Ježíšmarjá!“ zavyji, „v normální rodině bolí hlava zásadně manželku!“

„Nemám na to,“ skoro pláče muž, „vždyť to víš.“

„A co jako s tím mám dělat, když to vím,“ ptám se zničeně, „copak ty nemáš žádnou mužskou čest?“

„Asi ne,“ blekotá Bořivoj.

Cítím se ponížená i zklamaná. Z pocitu bezmocnosti drmolím všechny sprosté urážky, které mne napadají: „Ty impotente, nedouku, ignorante, eunuchu...!“

Stydím se za to, ale opravdu se nedokážu udržet, bolí mne podbřišek, a tak sbírám své poházené svršky, letím dolů po schodech přímo do sprchy a v okamžiku, kdy po mně stékají proudy horké vody, dodám s gustem: „Ty kapoune jeden!“

Již jsem rezignovala na vyučování svého manžela v posteli, a to po dvanácti letech soubojů. Takovýchto neukončených styků jsou stovky a já své následné fyzické potíže řeším vždy stejně. V obecné mluvě se tomu říká „ruční práce“, a pokud se padesát procent mužů k onanii přihlašuje s úsměvem, mně se přiznala žena pouze jediná, a to moje velmi dobrá kamarádka. Jestli mě pozorují ti nahoře, tak pozdrav pánbůh!

Stoupla jsem si otráveně k žehlení. Po chvíli přišel dolů i Bořík s bolestně provinilým výrazem ve tváři. Tím větší mám na něj zlost. To, že mám ráda milování, je v očích manžela moje největší nectnost. Často a marně vysvětluji, že sex je pro mé zdraví stejně důležitý jako jídlo a spánek. Názor manžela je odlišný. Bez sexu žije klidně a mírumilovně, práce, jídlo, spánek a televize mu stačí k naplnění života.

To já jsem ta, která mu ničí poklidné vegetování ustavičnými urážkami jeho mužství. Nebylo tomu tak vždy, vyzkoušela jsem mlčení i chlácholení, výsledky se nelišily.

Sobotní odpoledne odtéká do černé studny minulosti bez možnosti návratu, únava se zvětšuje, bez radosti a mlčky plníme pracovní povinnosti dne. Jsem vyždímaná ze všech sil, prádlo je ve štůscích na židli a já si přivolávám vůni kávy. Koš však ještě prázdný není.

„Už toho nechej!“ ozývá se brouk z kuchyně. Slyším, jak otevírá ledničku i police, cosi šuchotá a chystá si večeři. Je soběstačný, protože je mlsný. „Co ti mám udělat?“dolézá Bořík.

„To, cos měl, jsi neudělal,“ opáčím tvrdě.

„Já vím,“ odsekl Velký malý Bořivoj, „a je mi jasné, že vyřvávat budeš ještě týden. Pro tebe je ze všeho nejdůležitější sex, na nic jiného nemyslíš. Nech se vyšetřit u psychiatra „Jsi nemocná!“

„Já že jsem nemocná?“ Můj hlas naskočil do fistule.

„Jo, a řveš, protože jsi hysterka!“ odpálil smečí Bořivoj.

Moje hruď je zasažena jedovatou slinou, nemohu okamžitě najít správnou odpověď, i když ta se ode mne v tuto chvíli neočekává. Je mi špatně, na obou tepnách krku cítím tlak, jako by mne někdo škrtil, a při tom sbírám zdivočelé myšlenky k odvetě.

„Nemáš právo stanovovat diagnózy,“ vykřikuji, seč mohu, „klidně k tomu psychiatrovi půjdu a uvidí se, kdo je tady nemocný!“

Nevím, co mám říkat dál, nemohu najít další munici, a tak již téměř normálním hlasem dodávám: „A vůbec, už na mne dneska nemluv, vykašlu se na tebe úplně… rozvedu se!“

Strašák rozvodu dávno nezabírá, tato pohrůžka zazněla mnohokrát, takže Bořík ani neodpovídá obvyklým: „Tak se rozveď!“

Připadám si jako šašek, u kterého není poznat, co grimasa úst znamená, zda budoucí smích nebo pláč. Beru si brýle, knížku a svou krabičku od léků. Odcházím po schodech do ‚truc-komnaty‘, kterou je ložnice. Prostor schodiště zesílil zvuk televize, jako hlásná trouba domu, udřený brouk relaxuje u bedny. Jak já ji nenávidím!

Pro mne takto skončil jeden den víkendu, jenž byl příjemnou vidinou po celý pracovní týden. Míním, že si budu na uklidněnou chvíli číst, leč kniha o jevech paranormálních mi za pět minut vypadává z ruky, v polospánku odkládám brýle a usínám skokem do tmy.

Nad nedělním ránem mne pronásledovaly sny, ve kterých jsem bloudila v cizím domě, nenalézala východ, byla neznámým mužem štvána a zahnána až na konec chodby. Nikdo jiný tam nebyl, pouze já a vrah! V okamžiku, kdy se ve vzduchu zablýskl nůž, bylo moje hrdlo zkamenělé, nevydala jsem ani hlásku. Uvědomila jsem si absolutní strnulost těla, nemožnost jednat, bezmoc kořisti. Po ráně nožem jsem se okamžitě probudila.

„To se mi jen zdálo, není to pravda,“ mumlám radostně a jdu se vymočit. Vracím se stejnou cestou velmi potichu a slastně se soukám pod deku. Nevím, kdo posílá takový sen mně, ale chci věřit, že nebude pokračovat. Dnes je neděle, mohu ještě spát!

Život jednotlivce je v celkovém pohledu

vždy tragédie, ale v podrobnostech má

ráz komedie…

ARTHUR SCHOPENHAUER

3 / SEXUOLOG A TULIPÁNY

Po měsíčním čekání, které uplynulo od objednání do ambulance sexuologa MUDr. Práče, konečně je tu den R. Den rozsudku o vykročení na správnou cestu k manželskému štěstí. Ač nerada, vybírám si den dovolené a také Bořivoj má nějaké náhradní volno. Oba jsme nachystaní po svém, já za kočku a Bořivoj za nenápadnou myšku.

Maluji se a říkám si u zrcadla: „Ať vidí, že nejsem jakási ‚buranka‘ a neúpravná ženská bez sex-appealu!“

Vycházíme mlčky z domu a každý z nás má v duši rozžatou jinou lampičku, Bořivoj nadějně modrou a já bojovně skeptickou, červenočernou. Už jednu zkušenost s podobným odborníkem mám, bohužel špatnou.

Konečně sedíme v čekárně. Prošedivělý pacient středních let vbíhá na pokyn sestry do ordinace, ale již po chvilce zase ven.

Aha, myslím si, dostal asi injekci hormonů a nyní radostně spěchá využít účinku. Sedíme dál, nervozita stoupá, pacienti před námi zřejmě vyprávějí nekonečné příběhy jako Šahrazád v domnění, že MUDr. předepisuje elixír mládí pouze těm, co trpí nejvíce a nejdéle.

Konec čekání! I my vcházíme do ordinace, totiž pouze do chodbičky s trojími dveřmi. Představuji si laskavou diskuzi ve třech, ale ouha! Jsem usazena do jednoho z kamrlíků a MUDr. vede Bořivoje do jiného, asi podobného.

„Počkejte, prosím, zde. Udělám si anamnézu manžela a potom budu jednat s vámi.“

V pracovně, kde sedím, je police plná knih, ty mne zajímají vždy. S úsměvem jsem nalezla na hřbetu jedné z nich známý titul „Terapie funkčních sexuálních poruch“. Ano, mám ji doma a mnohokrát jsem z ní Boříkovi četla vybrané příběhy dvojic stejně postižených jako my dva. Našla jsem i rady a praktiky nácviku, aby soulož probíhala k oboustranné spokojenosti. Po mém školení mi Bořík vždy tvrdil, že cvičil, leč posléze zase selhal. Tak nevím, ale možná to způsobil i můj neprofesionální přístup. Dnes to však bude jiné, odborník poučí mého manžela, snad napíše i hormony.

Doktor se jménem po husitské triumfální zbrani přichází po půl hodině sám. Je mi z toho divně. Můj muž asi omdlel z velkého nášupu informací a ještě se zotavuje na ordinačním gauči.

Vysoké čelo, ostříží oči a tenká škvíra úst ve mně nevzbuzují sympatie, nevylepší to ani rošťácky ostříhaný ježek na doktorově hlavě.

„Tak co mi řeknete?“ vybafl MUDr. energicky.

Bum, bác! Tázat se má, ale takhle? Jsem připravena objasnit zákruty a uzly našeho vztahu, co mám tedy po takovéto otázce vybrat? Chvíli váhám a potom překotně vyprávím. Popisuji seznámení i důvod sňatku. Rozhodně nebyl uzavřen se zamilovanýma očima. Cítila jsem se po rozvodu opuštěná a on také, starý mládenec! Ženy jej do našeho seznámení nezajímaly, nevěděl o nich nic. Takže logicky vzato následovalo utrpení postelového soužití. Pohrávám si nevědomky s cípy módně uvázaného šátku, zcela zaujata líčením vztahu, když tu náhle MUDr. přeruší mou zpověď.

„Máte krásný modrý šátek!“

Prásk! Propánajána, to snad není pravda! Cítím tlak na spáncích, říkám si v duchu, já se tak snažím, volím spisovná slova, hledám „jádro pudla“ a on pan Práče tahle na mne!

„Je z trhu, od Vietnamců,“ odpovídám nahlas, „úplně normální, nic moc.“

„Moje žena nosí podobný,“ řekl a odkašlal si.

Tyhle finty psychiatrů znám, má to být kontakt i předehra k rozhodnému sdělení, které následuje.

„Víte, mluvil jsem s vaším manželem, je trochu naivní, ale velmi hodný člověk.“

„To přece vím,“ přitakám. V oku i řeči lékaře je pokárání, pokračuje v řeči:

„Buďte na něj hodná a mějte jej hodně ráda, zaslouží si to!“ zdůrazňuje MUDr. Práče.

„Jo, to bych ráda, kdyby to ovšem šlo,“ opáčím, „byla jsem to přece já, kdo vám volal, mám na vyřešení problému ten největší zájem.“

„Ano,“ jaksi zachmuřeně odpovídá sexuolog, „víte, váš pán je starší a vaši pomoc potřebuje, klidně ho za toho ptáčka v posteli chytněte a povzbuďte, nebojte se!“

Bum! Prásk! Před očima mi začíná vlát rudý hadr, a tak již nasupeně vyhrknu: „Jsem vdaná po třetí, není to můj první partner a to, co mi radíte, považuji za samozřejmost.“

„To máte tak,“ přednáší nadřazeně MUDr., „mužská sexualita je křehčí a zranitelnější než vaše, a tak pokud mu stále lajete za špatný výkon, situace se nelepší, ale naopak,“ jako by četl text knihy za svými zády, o které něco vím.

Rezignovaně vysvětluji: „Už nemám trpělivost, trvá to moc dlouho, a on málokdy dělá všechno, co jsem ho naučila,“ a v duchu si pokračuji …z jeho věčného civění do bedny budu asi těžko odvázaná.

MUDr. kývl a laskavě prohlásil: „Napíši vám prášky, abyste se trochu zklidnila.“

„Děkuji,“ tlačím ze sebe, „nevím, bude-li to k něčemu, ale už ho nemiluji!“ Bože, co to ze mě leze, děsím se svých slov, však také hned následuje zdvižené obočí doktora Práče.

„A co byste si představovala po tak dlouhé době? Aby z vás šlehaly plameny?“

„Ne, to ani ne,“ ustupuji nahlas. Ale moje duše naříká, aspoň plamínek by zůstat mohl! To však doktor slyšet nemůže.

„Tak buďte trpělivá a dělejte to, co jsem vám radil. Váš pan manžel se bude také snažit. Vaše soužití bude možná trochu nudné, ale na druhou stranu – co chcete? Nejste již žádná mladá divoška a máte něco za sebou, ne? A mějte se hodně rádi!“ S tímto ponaučením povstal MUDr. ze židle a podal mi ruku. Připadám si nepochopená, hlavně však podvedená.

V chodbičce už stojí můj skvělý Bořivoj, nablble se usmívá při třepání rukou, je dojat servilností odborníka. Posléze opouštíme společně ordinaci. Další návštěva „prý“ není třeba, kontrola také není nutná. Jsme přece dospělí a staří dost na to, abychom s přehledem vše zvládli. Napoprvé a navždy, basta fidli!

„Já nevím jak ty, ale já si jdu dát kafe, musím najít nejbližší kavárnu, jdeš se mnou?“ lákám svého brouka.

„Jdu. Dám si ale pivo, nějak mi vyschlo!“ opravdu suše říká muž.

Hledáme vhodný podnik dvacet minut, a cestou určitě oba prosíváme dojmy z ordinace. Dle rad mám myslet pozitivně, už se vidím, já rozený pesimista a snílek.

Již sedíme v rohové cukrárně Danae, v čalouněných fotelech, před námi dvě kávy, protože pivo tu nemají. Párkrát upiji a potom tiše vyzvídám: „Co ti dal?“

„Ále, ňákou mast,“ snaží se stejně tiše odpovědět Bořík.

„Mast?“ vylétlo ze mě, „a na co?“

„Na toho oného,“ použil muž zažitý výraz pro mužský úd.

„Opravdu?“ zírám překvapeně, „a k čemu to bude sloužit?“

„Aby mi hned nezvad, nó!“ Vidím před sebou uraženého brouka Bořivoje.

„Co dal tobě?“ zakrývá rozpaky úplně zblblý brouk.

„Diazepam. Na noc!“

„Ale to jsou snad prášky na spaní, ne?“

„Nepravdu ty díš,“ sranduji, „jsou na nervy!“

Další podzimní neděle pro mne začala stejným ranním rituálem. Zapnu konvici, nachystám si kávu i čaj a vzápětí se na sebe šklebím v zrcadle koupelny. Mluvím sama se sebou: „Dneska je skvělý den a já jsem ve výborné kondici… vše hravě zvládám, jsem zdravá, chytrá a krásná!“ Ó, jak jsem pozitivní!

Po hygienické části jsem si sedla ke kávě a pokračuji v samomluvě: Mám vyhráno, stařec není doma, vařit se nebude – jídlo mám od včerejška, uklízet také ne, mohu si dělat, co chci. Budu se povalovat u knížek, nebo třeba psát dopisy, nebo…? Vstala jsem od stolu, poskládala si deku na podlahu a začala cvičit.

Tak moc se mi nechce! Kdyby to alespoň tak nebolelo, funím. Povinná sestava je ukončena a já bloumám kolem krabice s novinami a časopisy. Kolikrát jsem si chtěla vystříhat zajímavé články a recepty na vaření, ale nikdy nebyl čas. Co kdybych…, ale co to?

Je zde nová, čerstvá krabice ze známého zásilkového zahradnictví. Ach jo! Co to zase je? Už jsem z těch všech krabic tumpachová. Já i Bořík naivně podléháme skvělým reklamám a okamžitě jsme přesvědčeni, že právě to či ono nám chybí, rozhodně nebudeme in, když nenakoupíme. Občas ztrácíme přehled, a proto jsme vždy zaskočeni skvělou cenou, začíná svůdným slůvkem – pouze!

Nezdržuji se rozbalováním, vzala jsem nůž a rozřezala víko. Miluji tajemství. Uvnitř je objemný síťovaný sáček s cibulemi. Hurá! Přišly tulipány!

Mám velikou radost a také vím, že dnešní dopoledne mám o práci postaráno. Patřičně oděna a vybavena nářadím odcházím na „latifundii“. Je sice chladněji, ale mohlo by být hůř. V krvi mi vzrušeně víří miliony zemědělských genů mých prapředků, s vervou i rozkoší se hrabu v zemi.

Já prostě kytky miluji a ony mi to vždy oplácí. Vykopané menší příkopy plním střídavě pískem i rašelinou, navrch dávám ještě míchanou zeminu. S láskou pokládám jednotlivé cibule a mluvím k nim.

„Pěkně mi tu kluci přezimujte, a na jaře šupky hupky pěkně nahoru!“

Podle přibaleného letáku by tihle ‚kluci‘ měli být oranžoví. Takovou barvu jsem ještě neviděla, celou zimu se budu těšit na jaro a potom jim budu zase domlouvat, aby co nejdříve rozkvetli. Jenom můj pán není tuli, totiž k tulení, toho bych mohla okopávat celý rok a stejně by nevykvetl! A domlouvat mu? Pchá!

Dívám se na hodinky a zjišťuji, že je nejvyšší čas ukončit zahradničení a nachystat oběd. Spěchám, ani nepoužívám nářadí, zahrnuji cibule rukama, když se za mými zády ozvaly brzdy kola.

„Dobrý, tak jak to jde?“ zazní familiárně z úst pana Emanuela.

Jeho manželka Renata je moje známá, takže tohle je spíše zdvořilé povšimnutí, nic víc. Emanuel Messer, manželkou nazývaný Manek, je spolumajitel firmy poskytující služby solária i masáží.

„Děkuji za optání, docela dobře.“

Vstala jsem od díla a přišla k plotu. „To, že tudy jedete, je výhodná náhoda, potřebuji totiž přehodit svou objednávku u vás a to na středu, šlo by to?“

Emanuel se usmívá profesionálním šklebem: „Určitě! A kdyby to nešlo, tak vám Renata hodí do schránky vzkaz.“ Renata je totiž druhou polovinou firmy.

„Tak díky a nashledanou!“

Odcházím chodníčkem ke dveřím domu a stále vidím jeho pronikavé modré oči, takové bdělé, posměšně vše hodnotící. Pěkně opálený je, to jo, ale není mi pranic sympatický tenhle pan ‚Sebejistý‘. Nemohu popřít, že na mne vždy udělá dojem svým vystupováním, ale to je všechno. Vzpomněla jsem si na křižovatku v Terrauře. Byl to on, nebo se mi to jen zdálo? Něco není v pořádku! Nemohu si žádné pátrání dovolit, ale je divný. Možná je ten člověk moc přísný.

Dál se svým vjemem nezaobírám, tlačí mne čas, musím do kuchyně. Bez zaujetí jsem ohřála oběd a potom sedíme s Bořivojem u stolu. Ještě stále je mi fajn. Muž se najedl, poděkoval za dobrý oběd, a dokonce umyl i talíře. Začala tradiční nedělní nuda, protože muž zapnul bednu. Proč alespoň někdy neudělá něco neobvyklého? Tím nemyslím, že budeme chodit nazí po bytě a laškovat, i když…, ale ne, co kdyby se náhle zjevil stařík?

Poskládala jsem tedy své tukové buňky vedle Bořivoje na gauči. On se bude dívat na cokoliv a já při tom monotónním ‚mlení‘ televize pozvolna ztuhnu. Dobrodiní masáže nártů i chodidel, které mi Bořík provádí před obrazovkou, beru jako největší erotický zážitek dne. Podezřívám ho, že mě takto uspává záměrně, abych neotravovala. Nemám nejmenší touhu vyzkoušet namazaný penis Bořivojův, i když mast z Himalájí stála fůru peněz. Nedělní oběd začíná hřát. Finito!

Můj spánek je přerušen zvoněním telefonu. V polospánku vnímám, jak Bořík vzal sluchátko a říká: „Ona tady chrápe! Jo, zavolám.“

„Brunclíková, prosím!“

„Ahoj, tady Jindřiška,“ odpovídá sluchátko, „máš čas?“

„Ani né,“ protahuji rozmrzele, „není mi moc dobře, víš?“

„Nedělej!“ kamarádka mi nevěří a vyvíjí nátlak, „tak já tě přijedu rozptýlit, jo?“

„Raději ne, promiň, obávám se, že by mi to nepomohlo. Zavolám ti v týdnu a dáme řeč, souhlasíš?“

Je mi líto, že jsem taková, ale jak jí mám vysvětlit svou nechuť. Štve mne celý svět a já sebe samu nejvíc. Proč tomu tak je? Modrá Marie to řekla přesně.

Protože si lžu. Kloužu po povrchu událostí a slov. Protože se bojím, sebe i druhých. Po nudných nedělích a ještě fádnějších dnech utěšuji své tělo jídlem a spánkem. Jsem tlustá a nenávidím se. Také bezmocná, protože nemohu najít klíč k tomu, abych dostala, co skutečně potřebuji. Nejsem šťastná, protože z mého Bořivoje nikdy nebude chlap! Takový, co se nebojí riskovat třeba i zesměšnění, který bez skrupulí udělá v posteli, co má. Takový, co není posera!

Nedělní večer je pro mne depresivní tečkou, a ne smířením s novým pracovním týdnem. Uložena v posteli, s hlavou jako škopek, odpočítávám a mažu číslice ve snaze usnout. Spánek však nepřichází, a tak si beru na dlaň kuličku na pomoc.

Poprosila jsem a začínám cítit teplo. Brní mi celá ruka a pocit tepla je čím dál silnější. Ačkoliv kulička nemá žádný zdroj energie, začíná se postupně rozsvěcovat, ale ne do červena jak bych očekávala, ale do modra. Nejprve je indigová, potom dostává blankytnou koronu. Užasle sleduji jev, který vidím poprvé. Navíc se pomalu vznesla nad mé čelo a začala vodorovným kyvem mapovat moje tělo. Létá nade mnou asi ve výšce dvaceti centimetrů, čmelák bez křídel, ale řízený.

Nyní se dokývala až k palcům u nohou a já vím, že se musím otočit. Příkaz je telepatický. Uposlechla jsem a přetočila se na břicho. Mám hezký pocit, že mne někdo hladí. Následuje nový povel, a tak zaujímám původní polohu. Cítím se příjemně, oči se mi samovolně zavírají. Kulička se mi zastavila nad rukou, nabídla jsem jí dlaň a ona přistála přesně uprostřed. Slyším jemné zacinkání. Tohle je skutečná kamarádka.

„Díky, Marie!“

„Dobrou noc, Violo!“ Světélko zhaslo.

Čmelák by podle fyzikálních zákonů

neměl létat.

Jenže on to neví aklidně si létá.

ALBERT EINSTEIN

4 / KARSIM

Pracovní týden ještě neskončil, ale já už jsem zcela vyčerpaná. Celý týden musím předvádět, jak jsem ‚zažraná do své práce, lenost se tu neodpouští. Za pracovní činnost se však považuje ilehká konverzace se šéfem. Má-li náladu ačas, drby přímo miluje. Tohle však není moje parketa. Většinu ranní energie spotřebuji na chrlení málo promyšlených návrhů – šéf má rád kvantitu, audržování křehké rovnováhy vztahu ke kolegům.

Nejraději bych je umístila za neprůhledné přepážky. Řeči otom: Kdo? Ským? Kde? aJak? mi nic nepřinášejí, považuji je za ztrátu času. Nejsem extrovert anechci se nikomu podbízet nezávazným tlacháním. Na mojí oblíbenosti vkolektivu to však nepřidává.

Jediným světlým okamžikem dne, dle vyjádření kolegyně Katky, je oběd. Polední jídlo vzávodní kantýně je pokaždé, tedy idnes, plné přepálených tuků adivného koření. Je to strava, po jejímž pozření vůlí překonávám touhu usnout. Do konce pracovní doby ze sebe tlačím činnost nevalné hodnoty ačím dál častěji sleduji hodinky. Nebylo tomu tak vždy, ale za těch patnáct let, co zde pracuji, mne nadšení opustilo auvědomuji si, jak moc mne otrávilo umělecké hašteření kolegů išéfa.

Konečně padla ajá se radostně řítím domů. Zmocnila se mne úlevná vlna ato vždy spřádám nesplnitelné plány, mám asi pět nápadů na využití volného času. Volného? Usmívám se tomu pod vousy, což není přehnané tvrzení, souboje mých hormonů stále více vyhrávají ty mužské. Vesele nakupuji aspěchám kvidině domovních dveří. Vše mi půjde báječně od ruky, zaručeně lépe než včera, pachuť mého bytí zmizí!

Ve skutečnosti však padám do cílové pásky každodenního rituálu. Kuvařené kávičce rozprostřu na talířek zakoupené buchty, nebo jiné dobroty anacpu se až pod nos. Tím moje všechny krásné plány skončily.

Po jídle je mi špatně, častuji se přirovnáním ke kopacímu míči aopět se mi chce spát. Chorobná žravost, jež mne vtuto hodinu pravidelně přepadává, je projevem špatné životosprávy během dne. Ztrácím poslední zbytky vitality, pociťuji silný vnitřní nepokoj asoučasně iapatii.

Nejsem schopna vybrat si jednu jedinou činnost, aby mne těšila. Bloumám chvíli od ničeho kničemu, zato Bořivoj, oděn jako vždy do montérek, mne míjí: Potřebuješ něco? jakoby mi opravdu chtěl pomoci. Kdybych si dovolila říct, co opravdu potřebuji, zas by vypukla válka. Mám já to zapotřebí?

Nepotřebuji nic! odfrkla jsem dneska na všechno kašlu, jdu si lehnout.

Jo, tak jdi, odpočiň si, to bude pro tebe nejlepší, zazněla mužova rada nad zednickou lžící.

Zpoza hromádky lůžkovin jsem vykutala krabičku skuličkou, vysupěla schody ažuchla oblečená přes postel. Do noční košile se mi nechtělo. Vyndala jsem Mariinu kuličku apoložila do levé dlaně.

Prosím tě, pomoz mi, ty moje krásné světýlko! Kmému velkému úžasu se kulička začíná rozsvěcovat do temně ruda, vmžiku přebarvuje přes kardinálově červenou do růžové. Vykuleně vnímám ve své dlani podivný květ růže, následuje vjem vůně azcela zřetelně slyším vysoko naladěné zvonky. Ještě jsem si tento úkaz nevychutnala ajiž slyším: Přijď dnes za mnou, ve stejném čase, však víš kam.

Do půlnoci je však daleko, bojím se, že usnu azvýletu nebude nic, sotva si tohle pomyslím, následuje další rada Marie.

Dej si kuličku do zátylku apomysli na hodinu, kdy se musíš probudit!

Marii věřím, navzdory obavám jsem se probudila včas. Brouk Bořivoj vedle mne odfukuje jako starodávná lokomotiva, vypadá docela mile. Sešla jsem potichu schody, oblékla se do tmavého snezbytnou parukou avyšla zdomu. Toulavá kočka! Nemám od přepadení dobrý pocit, žene mne však zvědavost, touha po dobrodružství ataké povinnost.

Cesta proběhla vnaprostém klidu, ulice byly prázdné. Jako po moru. Prostor bez lidí je děsivý, plný tajemných nápovědí. Cesta parkem můj strach ještě vystupňovala. Každý obrys stromu se stal příšerným trolem, jenž tu na mne číhal, aby mě zahubil. Trochu jsem kličkovala terénem, ale svůj strom našla.

Přestup byl dnes méně bolestivý, tělo si asi zvyklo. Když jsem se probrala, stála již Marie nade mnou. Pomohla mi vstát apovzbudivým úsměvem mne převedla přes stěnu ‚mikrovlnky.

Vydrž ten převoz, chci ti trochu pomoci asoučasně ukázat další sekci, minule jsi projevovala velký zájem, doufám, že tě potěším, rozmluvila se Marie arozmarně ktomu zacinkala hlavou. Přepravníky se znakem stromu jsou již na místě, moje tělo je znehybněno, znám to, ale zase mám strach. Oprávněně.

Říkám si, třeba umřu cestou abudu mít pokoj ode všech trablů. Slabost kolem žaludku se vystupňovala, asi budu zvracet. Právě včas přišlo lehké, péřové brzdění, nemohu se pohnout. Když mi Marie pomáhá, nemotorně vystupuji avysvětluji: Je mi blbě.

Marie se na mne zubí aukazuje do jedné chodby tohoto osmirozmezí, neboli ‚pavouka. Čekají tam na nás dva tyrkysové přepravníky. Jdeme knim ajá namítám: Dnes toho asi moc neudělám, nemohu zpívat, natož pak tančit, opravdu to nedokážu! Marie mi věnovala trochu vyčítavý pohled.

Violo, nepozvala jsem tě kvůli práci. Již stojíme před vozítky, označené piktogramem duhy.

Rychle, nastup si! pobízí mne Modrá Marie, představím ti našeho Karsima.

Po výstupu stojíme vkrátké podkovovité chodbě. Její stěny září vbarevných pruzích duhy, jedna barva přechází do druhé. Kdyby byla tato chodba sýrem, každý plátek by měl jinou barvu. Až na to, že sýr voní úplně jinak než zdejší ovzduší. Jsou to květinové vůně složené do kytice jediného drahého parfému.

Doslova kulím oči atočím nosem. Máte tu výrobnu voňavek, nebo co to je?

Pojď, ty ‚voňavko, bere mne Marie za loket, kdivení bude více věcí!

Přišly jsme do spojnice chodeb. Zjedné, co zatáčí do oblouku, visí ze stropu sedačky zkolotoče, také na řetízcích, dokonce se lehce pohupují, přímo vyzývají kusednutí. Panoramatická okna za sedačkami vzbudila mou zvědavost, doslova přískokem jsem nalepila čelo na sklo apřekvapením hekla. Pode mnou vhloubce, je něco jako turbína nebo rozkvetlý květ svlačce, pouze barev je více. Malinově červená, oranžová, žlutá, zelená, blankytně modrá přechází do indigové přes šarlatovou do stříbřitě bílé.

Nádhera, vzdychám, co to je?

Tohle je náš Karsim! Vhlasu Marie zazněla hrdost nad podivuhodným strojem.

Sedni si, prosím, bude vyhlídková jízda!

Poslechla jsem aupnula se do sedačky, Marie si vzala další za mnou, potom se sedačky rozjely ve směru hodinových ručiček po obvodu láskyplně jmenovaného Karsima. To jméno mi připomíná postavu zpohádky. Co to vlastně je, ten Karsim? přemítám vduchu, načež se za mnou ozvalo: Dobře se dívej avyber si svou barvu!

Jedeme zvolna ajá si prohlížím bizarní stavbu vobrovské kruhové hale sbání. Jednotlivé okvětní listy té velké kytky-turbíny, jsou vlastně skleněné chodby, ty se opticky zužují kválci ve středu haly.

Vchody do oblouků se přede mnou postupně otevírají, jsou tam předsíňky zabraňující průhledu do celé chodby – okvětního listu. Nestačím se divit, vkaždé předsíňce stojí sarkofág akolem stěn jsou květiny, ale jaké! Vkaždé předsíni mají jinou barvu. Jsou tu rudé ibišky, oranžové chryzantémy, zelené orchideje, světle modré vistárie, temně modré kosatce, ostře žluté gladioly, šarlatové begonie asněhobílé růže.

To je zahradnictví! kňourám nadšením, co si mám vybrat? Otáčím se kMarii, aby mi poradila.

Podle citu, tedy zvol ty, které na tebe dělají, bez velkého přemýšlení, největší dojem.

Chci ibišky!

Fajn, dobře jsi rozhodla, usmála se Marie asedačky se zastavily.

Nebudu tě dál doprovázet, musíš pokračovat sama, zvládneš to, neboj se ničeho, vše je řízeno automaticky aje to snadné. Přeji ti samé šťastné volby!

Aspoň mi řekni něco na vysvětlenou, škemrám, co když něco pokazím.

Violo, máš ze všech barev nejraději červenou?

Moc ji nemiluji.

Takže ji vybralo tvoje podvědomí ato znamená, že sní musíš pracovat. Je to barva našich základních instinktů, boje za přežití. Ty se potřebuješ zbavit věčného strachu, cítíš to také tak?

Asi jo!

Tak hodně štěstí! salutuje dryáčnicky moje modrá kamarádka.

Asi jsem vrozrušení nepostřehla, že přede mnou zastavil červený vchod. Vítají mne skvěle rozkvetlé ibišky, tiše zní violoncello, hluboké tóny mi libě vplouvají do uší, když do nich promluvil příjemný mužský hlas.

Dobrý den, vítám tě, jak se cítíš?

Tohle je nečekané, přesto okamžitě odpovídám: Děkuji za optání, mohlo by to být lepší, jsem trochu nervózní amimo jiné není den, spíše bych řekla dobrou noc… avylezte zúkrytu!

Omlouvám se, nemohu vylézt, monotónně zní odpověď apokračuje, dovol mi, abych se představil, jsem Karsim, budu ti říkat vše, co máš dělat, budu tvým průvodcem ataké tvým spoluhráčem.

A proč mi hned tykáš? vrčím nepřátelsky.

Omlouvám se, všichni přátelé obyvatel Terraury jsou také mými přáteli, tady jsme si všichni rovni atykáme si.

Dobře, tak mi tykejte, ale ukažte se!

Omlouvám se, na této frekvenci nemohu, jsem computer, nejsem kvidění. Teď, prosím, sleduj mé instrukce, čas míjí.

Jak tě mám oslovovat? zeptal se Karsim.

Pokřtili mne Viola.

Těší mne, Violo! Nyní polož svou pravou ruku na prsa sarkofágu austup trochu stranou vlevo.

Činím, co je mi řečeno, apřekvapeně uskočím, víko se totiž otevírá proti mně. Vnitřek je opatřen basreliéfním otiskem dospělého člověka snohama trochu od sebe arukama mírně od těla. Vmístě páteře jsou nějaké spoje, vidím je ivjiných částech postavy. Elektrická popravčí panna! napadlo mě. Bojím se, co bude dál.

Neboj se, Violo! Je to nutné vyšetření energetických center adrah tvého těla, je zcela bezbolestné. Vstup prosím do obrysu, řekni slovo ibišek, toto heslo dveře zavírá iotevírá. Zůstaň úplně klidná, na nic nemysli, snaž se být uvolněná!

Vstoupila jsem sheslem, avíko této středověké panny se uzavřelo. Slyším ještě cvaknutí neviditelného spínače klimatizace. Na oči iuši mi přilnuly sametově měkké klapky, nadále však slyším bzučení přístroje. Necítím žádnou bolest, pouze mravenčení vdlaních ašlapkách nohou, po chvíli se přidává pocit tlaku na páteři ačele. Vzápětí se ozve dlouhý tón apo něm hlas: Ukončeno, děkuji.

Otevřela jsem si květinovým heslem aprohlížím rudé ibišky, tak velké květy jsem vživotě neviděla, ne, nejsou umělé. Za mými zády se neslyšně uzavřelo víko sarkofágu, hudba hladí mou vyplašenou duši.

Dej pravou dlaň před sebe ajdi dál,vyzval mne Karsim. Kroutím nevěřícně hlavou, přede mnou je totiž zeď.

Po mém doteku se materiál zdi rozplynul. Poprvé vživotě jsem sama prošla zdí. Zvláštní pocit! Ocitla jsem se vmístnosti, kde proti mému velkému očekávání není skoro nic. Červené plyšové křeslo, před ním malý kruhový stolek, na něm psací potřeby anějaké kožené placičky – snad peněženky? A kolem dokola mléčně bílé skleněné zdi. Za mými zády už je zase jen zeď. Jsem zklamaná. Tolik pompézní výzdoby, všelijakých příprav ivyšetření, atady je místnost orozměrech malé ordinace.

Přede mnou, na skleněné stěně, je ve výši pomyslného obložení umístěna vodorovně kovová lišta sbarevnými tlačítky – ato je vše. Hotová bída, pomyslela jsem si, jenže totéž zaznělo celou místností. No, to je vrchol! Ještě abych si dávala pozor ina myšlenky!

Tak, milá Violo, pěkně se usaď, soustřeď se, nyní máš příležitost vymýšlet si aříkat svá přání nahlas. Hra začíná. Nejprve si uděláme lepší prostředí, tohle se ti stejně nezamlouvá, že?

Když to ví, tak proč se ptá?

Takže, má být ráno, poledne nebo večer? zeptal se Karsim.

Spíše podvečer, přeji si.

V místnosti nebo venku? Trochu větší popis, prosím.

Určitě venku, vpřírodě. Líbí se mi sad vkopci spěkným výhledem do krajiny.

Violo, abych se nemusel pořád ptát, popiš mi celou představu!

Proč mám říkat tyhle koniny, vždyť tu nic není?

Ale, ale! Odpovídáš otázkou, prosím otrochu trpělivosti, prosím pokračuj!

Dobře. Sedím na kopci, kolem mne je vzrostlý sad jabloní vkvětu, přede mnou široký obzor, nad kterým zvolna zapadá slunce, příroda je kypře zelená aobloha je čistě modrá. Je jaro apříjemně teplo. Kolem mne jsou nízké rozkvetlé keře akamenný chodníček do svahu, vede přímo ke mně.

Žádní lidé, nebo zvířata? Zazněla kontrolní otázka Karsima.

Ne, lidi ne, mohu pokračovat?

Ano, vidím, že se bavíš, mluv!

Mohou zpívat ptáci abzučet včely? řekla jsem to trochu jízlivě. Tohle je divná hra.

Samozřejmě, pustím ti zpěv ptáků, mohu přidat ivůni podvečera abzukot včel, slíbil Karsim.

To je pěkná fantasmagorie, řekla jsem nahlas, ono nemá cenu si něco myslet, jsem poučená. Vzápětí se nestačím divit. Mléčně stěny místnosti zprůsvitněly, otevřel se prostor přede mnou, vybarvoval se izaostřoval souběžně. To, co bylo před chvílí stropem, je úplně modrou oblohou anade mnou se sklánějí rozkvetlé větve jabloní. Božskou vůni květů přináší lehký vánek, ptáci střídají své poslední songy, ba ještě jsou venku ivčely. Křeslo pode mnou je dubovou lavicí, před ním zůstal malý stolek ze dřeva, na něm stejné psací potřeby ačervené peněženky.

Neber jméno Boží nadarmo ajinak ti přeji dobrý večer, rád bych si stebou popovídal. Něco tě trápí!

Vždyť jsem se už jednou představil, jsem Karsim!

No jo.