nakažlivý úsměv
máslových croissantů

Camille Andrea

LE SOURIRE CONTAGIEUX
DES CROISSANTS AU BEURRE

Původní vydání © Plon 2021

České vydání © Bourdon, 2025

Překlad © Sára Dvořáková

Obálka © Margot Dubosq

ISBN: 978-80-7611-277-3

Pro tebe, Dominique, děkuji ti za croissanty.

Ve svých rukách držíme své štěstí,

Trvalo mi příliš dlouho,

Než jsem to zjistila, než mi to došlo,

Dokud jsi mi neprozradil své tajemství.

Tajemství, Madonna

PRVNÍ ČÁST

FILOZOF, KTERÝ
PRODÁVAL HOT DOGY

Kelímek kávy za milion dolarů

„Milion dolarů?“

Kdyby mi teď z třiadvacátého patra spadlo na záda piano značky Steinway & Sons, pořád by mě to překvapilo míň než tohle. Samozřejmě mě okamžitě napadne, že jde o kanadský žertík. Nic jiného to být nemůže. Zvednu oči od mobilu a zkoumavě si prohlížím prodavačův obličej, hledám v něm šibalský úsměv, jiskru v oku, která prozradí, že si dělá legraci. Jenže z osoby naproti srší jen vážnost, dobrota a sebevědomí. Je to postarší Hispánec s vráskami kolem očí a se svraštělou tmavou pletí připomínající švestku vysušenou sluníčkem, podobného v téhle zeměpisné šířce jen tak nepotkáte.

„Milion dolarů?“ opakuju vyjeveně. „Milion dolarů za obyčejnej kelímek kávy?“

Vyprsknu smíchy, otočím se na ostatní zákazníky, kteří by se zasmáli se mnou, ale zjišťuju, že jsem tu sám. Newyorčané kolem mě jsou zachumlaní do těžkých zimních kabátů, věnují se svým záležitostem a vůbec se nezajímají o neskutečnou scénu, která se před nimi odehrává. Přitom je docela těžké si nás nevšimnout. Vozík stojí uprostřed chodníku a stařík je pohodlně usazený na rozkládací židli. Podle všeho si ani nevšiml, že nutí kolemjdoucí ho obcházet. Anebo si toho všiml a je mu jedno, jakou nepříjemnost způsobuje.

„Vypadáš jako rozumnej chlap. Ty bys přece tolik za ‚obyčejnej kelímek kávy‘ nezaplatil, ne?“ řekne obchodník klidným, rozvážným tónem. „Ale za kafe, který ti změní život…“

Vykouzlí široký spokojený úsměv, který na pár vteřin odhalí jediný zub, který mu ještě zůstal. Rozhodně má o své kávě vysoké mínění. A to se mi líbí. Mám rád přidrzlé lidi, kteří věří v to, co prodávají. Vím, o čem mluvím. Já taky věřím ve své mražené croissanty. Víc než v mír na Blízkém východě nebo republikánský sociální akční plán.

Rozhlížím se do všech stran a hledám kameru schovanou v instalatérské dodávce se zatmavenými skly. Čekám, že se každou chvíli vynoří usmívající se tým kanadských filmařů a budou si na mě posměšně ukazovat prstem. Potvrdí mi, že se celá scéna natáčela pro oblíbený televizní pořad, jehož jsem se proti své vůli stal hlavním protagonistou.

„Pro jakej kanál to točíte?“

Muž dál sedí bez hnutí. Beze slova si jeden druhého prohlížíme, tváří v tvář, jako když se dva kovbojové při souboji navzájem měří pohledem, připraveni okamžitě vypálit. Když se o pár vteřin později žádný štáb neobjeví, rozhodnu se vypálit první.

„OK, myslíte to vážně,“ odpovím a v duchu se sám sebe ptám, jestli skutečnost není ještě absurdnější než teorie o skryté kameře. „Tak dobrá, co jste zač? Věštec? Čtete budoucnost z kapslí Nespresso?“

„Už jsem ti to říkal. Jsem prostě chlap, co ti nabízí kafe, který ti změní život.“

Vyprsknu smíchy.

„Za milion dolarů?“

„Milion dolarů, milion dolarů… nic jinýho tě nezajímá!“ cepuje mě jako dědeček neposlušného vnuka. „Kdyby ses žíznivý a bez zásob plahočil několikátý den po poušti, nedal bys veškerý svý bohatství za pár kapek vody?“

„Na poušti? Vždyť jsou tři stupně! Stojíme uprostřed Manhattanu!“

„To ti říkají tvoje oči. Ale tvoje srdce moc dobře ví, že tvůj život je jako poušť…“

To se mě dotkne. Opravdu je můj život tak prázdný? A i kdyby tomu tak bylo, jak to může vědět? Mrknu na telefon. Burzovní kurz ukazuje, že moje croissanty o další kousek vyrostly. Jako by se na mé „poušti“ objevila oáza. Spokojeně zastrčím telefon do kapsy kabátu a dechem si zahřívám ruce.

„Souhlasíš přece, že na poušti jsou ti peníze k ničemu,“ dodává (už jsem mu chtěl připomenout, že mi ještě pořád nenalil kávu, ale v tu chvíli se chopí nevalně čisté termosky). „Zbav se tý zbytečný tíhy, která ti drtí ramena a zpomaluje tvůj životní rozvoj,
a rozeběhni se!“

„Chcete, abych se ‚tý zbytečný tíhy‘ zbavil ve prospěch vašeho bankovního účtu, že jo?“

„Já to nepotřebuju. Jak můžeš vědět, že nejsem multimilionář, co prodává kávu na ulici jenom proto, že to podle něj je to nejlepší kafe na světě a rád dělá lidi šťastný?“

Neumím si představit, že by tenhle starý bezzubý prodavač kávy z vozíku mohl být stejně bohatý jako já, leda by ozbrojený rohlíkem ze svého ohřívače vyloupil Fort Knox.

„Tak se zeptám já vás. Jak můžete vědět, že si můžu takhle drahý kafe dovolit?“

„Protože jsi arogantní jako boháči a v očích máš výraz lidí, co věří jen sami v sebe…“

„Ale vy taky věříte tomu, co vidíte!“

„Kdyby jo, zmínil bych tvůj oblek Dolce & Gabbana za tisíc dolarů.“

Držím se, abych ho neopravil, že stál dvojnásobek. A že je to ten nejlevnější v mém šatníku.

„Víš, jak se poznají šťastný lidi?“ ptá se mě, zatímco obchází svůj pultík a přibližuje se ke mně, jako by mi chtěl prozradit tajemství. „Rozhodně ne podle počtu nul na jejich výplatní pásce. Šťastný lidi se poznají podle vrásek, který mají tady… v koutku očí. To je to největší bohatství.“

Ukáže na svůj vrásčitý oční koutek a znovu se usměje.

„A co ty, kde je máš ty?“

Prstem se dotkne zvonovitého poklopu na vozíku a já si prohlédnu odraz svého obličeje na chromovaném povrchu.

„Botox?“ odvětím a pokrčím při tom rameny, jako by to beztak nebylo dostatečně zřejmé.

Jestli jsou znakem štěstí vrásky, pak nejšťastnějším tvorem na Zemi je šarpej. A to je rozhodně to poslední, čemu bych se chtěl podobat.

„Já a nešťastný?“ vyhrknu a předstírám, že nerozumím, co tím chce říct. „Jak bych já mohl bejt nešťastnej? Moje croissanty končí v puse těch nejkrásnějších žen světa…“

„Spletl jsem se,“ pokračuje stařík a kouká při tom na zadní část svého vozíku. „Tvůj život není jako poušť, protože dokonce i poušť je víc zaplněná než tvůj život. Je plná písku. Tvůj život je pustá poušť bez písku.“

Stařík nalije vařící kávu do papírového kelímku.

„Na, señore,“ osloví mě a podává mi kelímek. „Napij se, to ti udělá dobře.“

„Upozorňuju vás, že za kafe z termosky milion dolarů nezaplatím!“ odpovídám napůl žertem, napůl posměšně.

„Uvidíme,“ odvětí a tváří se tajemně a sebejistě.

Nepříliš důvěřivě nesu kelímek k ústům a vůbec si nedokážu představit, že tohle obyčejné gesto by mi mohlo navždy změnit život.

11

Nejlepší káva na světě

„Merveilleux.“

Odtahuju papírový kelímek od rtů a při tom se, k vlastní nevíře, slyším říkat slovo merveilleux.

Je to francouzské slovo a je to už hodně dávno, co jsem ho vyřkl.
Ve svém rodném jazyce se vyjadřuju jen velmi vzácně. Nestává se to běžně ani v soukromí, i když jsem sám nebo se svou kočkou. Je to už deset let, co jsem se usadil v New Yorku, čtyři roky, co jsem si vzal nádhernou Američanku a co moji rodiče zemřeli a já tenhle krásný jazyk uložil do šuplíku, abych ukojil naléhavou touhu po začlenění do nové země a nového života. Abych pravdu řekl, nevzpomínám si, kdy naposledy jsem pociťoval potřebu vyslovit jakékoli jiné francouzské slovo než to, které začíná na „croi“ a končí na „ssant“. Říkám si, jestli posledními svědky toho nebyli lidé v letadle, které mě unášelo na nový kontinent. V den, kdy se Pierre Boulanger pro všechny oficiálně stal Piéur Boulanžéj vyslovené se žvýkačkou v puse. V den, kdy se Pierre Boulanger
usadil v zemi, kde se nikdo nepousměje nad tím, že se nějaký pekař jmenuje pekař – boulanger.

„Merveilleux.“

To slovo mi vyklouzlo, jako by ho moje rty vypustily dřív, než jsem si to vůbec uvědomil. Starý prodavač souhlasně pokyvuje hlavou, jako by už od začátku věděl, že tohle řeknu. Jako by rozuměl francouzsky. Obličej se mu rozzářil.

Mluví, ale já už ho neposlouchám. Už nereaguju. Nevěřícně převaluju jedinečnou černou tekutinu na jazyku, jako se to v mé rodné zemi dělává s vínem, aby pronikla do stěny mých tváří
a aby se mi v puse rozlinuly všechny její chuťové nuance. Nadechnu se a vydechnu nosem, abych aromatický vzduch prohnal přes čichové receptory. Tahle káva je šíleně jemná. Co víc, o pár vteřin později jemnost přenechá místo výbuchu chutí, který propukne na mém jazyku, jako mi před očima explodovaly obrazy van
Gogha, když jsem jako dítě chodíval odpoledne po škole s tetou do Musée d’Orsay.

V životě jsem tak lahodnou kávu nepil. Přitom jsem pravidelným hostem těch nejlepších restaurací a salonků, které se nachází v největším městě Spojených států amerických. Mandarin Oriental, Ritz-Carlton Central Park, Pearl & Ash a další vyhlášená místa, kde pouhá zmínka mého jména před vrchním vyvolá zázrak, že se za čtrnáct vteřin a šestadvacet setin (jakákoli příležitost využít Superlative Chronometer mých rolexek je dobrá) uvolní stůl, ačkoli mají plno.

Člověk od pradávna utrácel mnohem šílenější částky za mnohem nicotnější věci. Tahle káva má opravdu hodnotu milionu dolarů, pokud ji porovnáme s tou, kterou mi ráno dělávala Kate, než Santa Claus dostal geniální nápad dát jí pod stromeček kávovar De’Longhi. Do té doby se řídila duchovními pravidly populárních guru a po lekcích jógy za tři sta dolarů na hodinu vytvářela prapodivné odvary z exotických kořenů s nevyslovitelnými názvy. Marně. A navíc si stejně nikdy neudělala pořádně čas na to, aby se v tom zdokonalovala. Kate je totiž skvělá advokátka, kterou zná veškerá smetánka Velkého jablka, a každá minuta strávená
u plotny nebo přípravou kávy je pro ni promarněná minuta, kterou mohla strávit v taláru, a tudíž vyděláváním peněz.

Kate je vytížená žena. Nemůžu jí to vyčítat, jsem úplně stejný (jen mám menší prsa a míň vlasů). Každá minuta strávená mimo mé továrny na mražené croissanty, mimo sídlo mé společnosti, mimo mé pekárny nebo bez displeje mého mobilu je pro mě ztracená minuta, a tudíž ztracené stovky dolarů. Mimochodem, do naší kuchyně za sto tisíc dolarů zavítám jen na jeden okamžik denně, když sypu granule do misky našeho kocoura Napoleona. Jsem jeden z nejslavnějších cukrářů světa a moje Happy Croissants Ltd. krmí miliony amerických domácností, a přesto doma nejsem schopný strávit v kuchyni déle jak půl minuty, nedokážu si uvařit jediné jídlo natož upéct cukrovinku. Nikdy si neberte šéfkuchaře, jestli čekáte, že vám bude doma vyvařovat. Je to druhá největší past, hned po pouťových automatech na lovení hraček!

Jak držím kelímek v ruce, pociťuju obrovské vzrušení, jaké jsem už dlouho nezažil. Ať už z kávy, nebo z čehokoli jiného, včetně žen. Včetně mé ženy. Mimochodem si ani nepamatuju, kdy naposledy jsme se milovali. Vzpomínka na to je tak vzdálená a rozmazaná, že si začínám myslet, že se to muselo stát v minulém životě. Na okamžik si sebe představím jako nahého Napoleona s nasazeným dvourohým kloboukem, jak na misionáře souloží s Kate coby Joséphinou na pozlaceném empírovém sekretáři.

Jak může obyčejný nápoj vyvolat tak silný zážitek? Říkám si, jestli do toho ten starouš nenalil nějaký zvýrazňovač chuti. Třeba ethylmaltol nebo disodný 5’-ribonukleotid. Ostatně by to nebylo poprvé, co bych se s tím setkal.

Znovu přiložím kelímek k nosu a nasávám jemnou, a zároveň výraznou vůni. Zaplaví mě divoká vůně pražených zrnek, která mě vrhne doprostřed amazonské džungle. Pěstuje se uprostřed amazonské džungle káva? Anebo to byla jen reklama na toaletní vodu? Už nevím, ale znovu se ve mně probudila myšlenka, že možné je všechno, jako předtím. Cítím, jak mě po tváři hladí mokré listy,
a najednou jako bych se vznášel pár centimetrů nad zemí. Moje lakýrky značky Lottusse opustily chodník 7. avenue. Levituju jako jogín. Zanedlouho dosáhnu až na střechu nejvyšších mrakodrapů a vznáším se dál až ke slunci. K teplému a příjemnému slunci.

E635

V uších se mi znovu rozzvučí jemná melodie klaxonů žlutých
a černých taxíků.

„Povězte, co to je za kávu?“

„Prostě kafe,“ odpoví stručně stařík.

„Kdo vám ho dodává? Co do něj dáváte? Drogy?“

„Zrnka kávy a trochu snu,“ prozradí mi s úsměvem.

„Trochu snu! To je poeticky řečeno E635 nebo E637, že jo?“

„Zrnka kávy a trochu snu,“ opakuje stařík vyrovnaným hlasem. „Všechno je přírodní. K chuti štěstí netřeba nic přidávat.“

Položím prázdný kelímek na pult vozíku a otřu si pusu papírovým ubrouskem, který mi starý pán podává. Taky vypadá, že už nejmíň jednou někomu posloužil.

„Neodpověděl jste mi na otázku. Kdo vám ji dodává?“

„A tys zase neodpověděl na tu mojí. Jsi šťastný? Neschází ti v životě něco?“

Sladká vůně peněz

„A takhle to všechno začalo,“ říkám.

Moje přítelkyně se málem zadusí croissantem. Otevírá pusu jako ryba, která se právě chytila na háček. Pečivo spadne a listové těsto se kolem jejích jehlových podpatků rozdrobí na tisíc kousků.

„Když pomyslím, že utrácím celý jmění za to, abych se dostala do nejzazšího koutu Tibetu a promluvila si se starými mnichy, zatímco ty si jednoho najdeš hnedka u baráku. A navíc prodává párky! Život je nespravedlivý…“

Ta, která tvrdí, že život je nespravedlivý, není nikdo jiný než Madonna.

Madonna, hvězda celého vesmíru, která zdobila zdi mého pokoje, už když byl můj puberťácký obličej posetý červenými konfetami akné, a která právě sedí naproti mně a s vykulenýma očima se láduje croissantem. Happy Mady byl vytvořen speciálně pro ni. Bez lepku, bez másla, bez soli, bez mouky. Popravdě už tam toho moc nezbývá. Prostě croissant z vody. Jenže ne z ledajaké, ale
dovezené z nejvyšších vrcholků Himálaje, protože je železitá a má duchovní účinky! Holt vrtochy slavných.

„Hot dog,“ přemýšlí nahlas a slintá u toho, „zabila bych pro jeden hot dog…“

Když nás náš každodenní program oba přivede do New Yorku, scházíme se na chvilinku v Happy Croissants na 7. avenue, kde proběhne nezměnitelný rituál. Nikdy jsem nevěděl, jestli chodí za mnou, nebo za dobrotami, které jí nabízím, když si spolu opření o plotnu povídáme. Nikdy jsem se jí na to nezeptal. Chtěl bych si uchovat dokonalou představu, i když si z toho stejně moc nedělám. Tohle prostředí mě naučilo, že zklamání se nevyhnete. Že vztahy mezi boháči jsou mnohdy křehké jako seschlé listové těsto. Radši si přestavuju, že je se mnou díky mým krásným modrým očím
a neodolatelnému francouzskému šarmu. Případně díky mé schopnosti konverzovat. I když mít rád mé croissanty v podstatě znamená mít rád mě. Naopak o motivaci těch dvou mastodontů, kteří ji doprovází, nijak nepochybuju. Místo aby stáli venku na stráži, jsou s námi v zadní části krámu, i když je to určitě jediné místo, kde jejich šéfka nebude obětí divokého a nečekaného útoku svých šílených fanoušků. Že by to bylo kvůli horám sladkostí, které do sebe cpou, anebo jsou příliš zapálení do práce? Je mi samozřejmě známo, že bezpečnost byla pro Američany vždy priorita číslo jedna.

Zpěvačka si sundala obří klobouk a sluneční brýle, které běžně nosí, aby ji na ulicích Manhattanu nikdo nepoznal, a díky kterým vypadá jako včelařka. To je první věc, kterou udělá, když vejde do mé pekárny, znovu dá na odiv svůj lidský obličej. Pak si svlékne dlouhý kabát, jako když se otevírá jevištní opona. To je vždy podívaná. Dneska má na sobě bílou teplákovou soupravu posetou stříbřitými flitry a zlaté boty na vysokých jehlách. Vytvořila si vzhled šik včelařky-běžkyně.

„Když si jen pomyslím, že pokaždý musím letět deset hodin, abych mohla mít lekci duchovní lukostřelby s Paulem Coelhem na jeho ranči uprostřed brazilské pampy, a ty na něho narazíš cestou do práce!“

„Není to Paulo Coelho, Mady, ale spíš Paulo Houmleso! Je to jen ukecanej starej chlap, co na ulici prodává hot dogy.“

„A nejlepší kávu na světě.“

„A nejlepší kávu na světě…“ zopakuju zamyšleně. „Opravdu Paulo Coelho dává lekce lukostřelby?“

„Říká se tomu kjúdó,“ poučuje mě Madonna. „Jde o disciplínu spojující střelbu z luku a meditaci. Učíš se být v souladu s šípem, učíš se dýchat. A střílíš.“

„Ty potřebuješ, aby tě někdo učil dýchat?“ zeptám se sarkasticky. „Někdy mě dokážeš překvapit.“

„No nic,“ moje přítelkyně mě trošku podrážděně přeruší. „Vraťme se k tobě, Pierre, víš, znamení vážně existujou. Ty ses sám sebe neptal, co tě dovedlo k setkání s tím staříkem, i když nikdy neodlepíš nos od mobilu?“

„Znamení! Děláš si srandu? Vzhledem k tomu, že jeho vozík stál uprostřed chodníku, by znamení bylo, kdybych do něho vůbec nenarazil! No nic, já jsem teď trochu sjetej, doktor mi předepsal anxiolytikum. Nákup továrny v Atlantě mě přivádí k šílenství. Mám migrény a nespím, je to vážně peklo.“

„Chápu, nevěříš na ně,“ řekne se špetkou zklamání v hlase.

„Jediný znamení, který znám a chápu, je +. Jedině plus. Ostatní znamení a osud přenechávám lenochům, co se nechávají unášet proudem, těm, co hledají výmluvy, když se jim nedaří, těm, co říkají: ‚To není moje vina, za to může osud, bylo to předurčený!‘ K čemu je se rvát, když je všechno předem dané a nikdo nic nemůže změnit? Stačí teda jen celej život sedět na židli a čekat, až se věci stanou! Co se má stát, stane se. To je trochu moc jednoduchý, nemyslíš? Když věříš v úsilí a práci, nevěříš na znamení. Rád si myslím, že každou vteřinou se vydáváme po cestě a děláme rozhodnutí, díky kterým je náš život takový, jaký je. Ano, věřím tomu, že náš život je takový, jaký si ho uděláme, Mady. A že jsme svobodný bytosti.“

Ukazuju jí své velké ruce, abych jí dokázal, že moje čára života je uhnětená silou vůle stejně jako můj chleba.

Madonna pokrčí rameny.

„Jenom proto, že ty tomu nevěříš, ještě neznamená, že to tak není. Jen se podívej na zázraky.“

„Zázraky? Ty přece neexistují!“ vykřiknu a přehnaně se zasměju, což ji vytočí ještě víc.

„Ale v Lurdách na ně věří!“

„Ještě aby ne! Největší zázrak, který se v Lurdách stal, je kasírování turistů o miliony eur ročně z prodeje pohledů a lahviček svěcený vody.“

„Těm lidem se říká ‚poutníci‘, Pierre, a ta voda má zázračné účinky. Jakou hodnotu oproti tomu mají miliony eur?“

„Počkej, trochu se zamyslím… miliony dolarů?“

„Přestaň být cynický. Ty nevěříš v nic!“ urazí se. „Spousta lidí nevěří v globální oteplování, to ale neznamená, že se Země nevyhnutelně neotepluje!“

„Víš, co si myslím? Že Země se o trošku víc zahřeje pokaždý, když vydáš videoklip, kde tančíš ve spodním prádle!“

„Faktem zůstává,“ uzavírá Madonna, aniž by věnovala pozornost mému komplimentu, „žes za ten kelímek kávy milion dolarů nezaplatil… Nedokážeš vidět dobrodružství, i když ho máš přímo před očima.“

Vyprskne smíchy, což mi přijde trošku ponižující, a pak spolkne sousto croissantu z vody z Himálaje. Přistihnu se nad úvahami, že by mě její hvězdné manýry vyšly levněji, kdybych tu vodu nechal dovážet z Lurd. Popřemýšlím o tom později. Co se víc podobá zázračné vodě než jiná zázračná voda? A vůbec, když už mluvíme o úsporách, proč nepoužít vodu z kohoutku? Dokázala by poznat rozdíl?

„Nevěříš, že bych byl schopný zaplatit milion dolarů za kelímek kávy?“ zeptám se s jen částečně předstíranou uražeností.

„Ne,“ odpoví přesvědčeně.

Nevím proč, ale to její „ne“ mi v ušních zní jako výtka nebo zklamání. Co tím chce říct? Že se příliš řídím rozumem? Že jsem moc zdrženlivý? Nebo snad zbabělý? Ano, příště do těch jejích croissantů dám vodu z kohoutku. A přidám tam i cukr.

„Já jen, že si tě nedokážu představit, že bys něco takovýho udělal,“ dodá a zakousne se do croissantu s vědomím, že mě její průpovídka rozhodí. „Prostě se moc řídíš rozumem.“ (Co jsem vám říkal!) „Ty máš všechno moc naplánovaný, všechno v tvým poklidným životě má svůj řád, je předepsaný jako tradiční recept. Není v něm místo na improvizaci, na blbnutí, na dobrodružství. Občas ti závidím.“

Rovnou řekni, že jsem starej blázen! Bože můj, tak tohle si
o mě ostatní myslí. Že jsem nudný patron s životem, ve kterém není místo na improvizaci, blbnutí a dobrodružství! Kdyby mě tak znali před deseti lety, když jsem se svým mládím a představami přistál ve Státech a byl připravený získat celý svět, kdyby mě tak znali, když jsem založil Happy Croissants Ltd., když jsem dřel, pil kávu, jedl burrito a fetu a probděl celé noci! Kdyby mě tak znali, než jsem si vzal Kate! Mám sto chutí vzít její peroxidovou hlavu
a strčit ji do plynové trouby (rada číslo jedna: nikdy pekaři nemluvte do jeho řemesla), ale opravdu je tak daleko od pravdy? Anebo se jí jenom já nechci podívat zpříma do očí? Vím, že moje žena si myslí totéž. Stejně tak starý prodavač kávy. A to je to, co mě trápí. Takových, kdo smýšlí stejně, asi málo nebude. Místo abych všechny obviňoval ze spiknutí, se musím podívat pravdě do očí: jestli se ze mě takový člověk stal, tak si za to můžu jedině já sám.

Místo abych si pustil plyn sám, akorát pokrčím rameny a špičkou své Lottussky odkopnu drobečky croissantu sypající se na Madonniny jehly stejně bohatě jako její zlaté flitry. Pak jí rychle strčím do pusy čokoládovou rolku, přesněji Black Happy Mady, a raduju se z představy, že následující dvě minuty nebude moct mluvit, a tudíž mi vmetat bolestnou pravdu do tváře. Black Happy Mady se skládá z vody z himálajského pohoří (pokud zdroj vyschne, víte, kdo za to může…) a z devadesátiprocentního venezuelského kakaa, takže se lepí na patro. Skoro by se s ní dala lepit zubní protéza.

„Jefi je to kafe tak dobvý, jak fikáf, tak ho kup. Ve fpojení f tvými cvoifanty f tebe tenhle nektav udělá favufeného krále amevifkých fnídaní…“

Nemůžu si pomoct, ale přijde mi, že má pravdu. Ovládne mě šílená touha zvítězit.

Cinkne trouba, a to nás vrátí zpátky do reality. Mrknu k pracovnímu stolu. Na místě, kde očekávám svého šéfkuchaře Stevena, vidím jen dva obří bodyguardy, kteří se pouští do mých zásob rozinkových šneků. Jestli je nechám, uznávaný obchod Happy Croissants v Central Parku nebude mít brzy svým náročným zákazníkům co dnes prodat.

„Počkejte na mě venku,“ prohodí k nim Madonna.

Že by byl můj vnitřní hlas tak hlasitý?

Zklamaný Moby Dick a Goliáš do sebe nacpou ještě několik dobrot, otřou si mastné ruce do černého obleku (teď už chápu, proč „bodyguardi“ nosí černé obleky) a zmizí za dveřmi zadního vchodu. K čemu je, že ven chodí v převleku šik včelařky-běžkyně, když se obklopí takovými monstry? To už rovnou může nosit obří ceduli se zářivým nápisem:

JSEM CELEBRITA, DĚLEJTE, ŽE MĚ NEVIDÍTE!

Trouba znovu cinkne.

Steven si šel určitě ven zakouřit, a to navzdory mým doporučením. Nejmíň milionkrát jsem mu radil, ať přestane kouřit. Nikdy jsem nepochopil, jak někdo může pracovat v gastronomii, a zároveň mít takové potěšení z kouření výparů z asfaltu. Jednou mi to bude muset vysvětlit, než mu rakovina hrtanu oddělá hlasivky.

Otočím dvěma třemi čudlíky a otevřu velká skleněná dvířka. Pak si nevléknu obří ohnivzdorné rukavice a vytáhnu pekáč s bagetami, které začnou křupat hned, jak se dostanou do kontaktu s chladnějším vzduchem v pekárně. Od té doby, co jsem se z obyčejného pekaře stal obchodníkem, jsou mé pohyby méně přesné, méně opatrné, ale nikdy jsem neváhal přiložit ruku k těstu, když to bylo nutné. Pořád mi záleží na tom, abych si udržel kontakt s řemeslem a výrobkem. Pomáhá mi to udržet se nohama na zemi.
A i když většinu času trávím v letadle, na konferencích nebo v továrnách na mražené croissanty, kdykoli můžu, stavím se ve svých pekárnách rozesetých všude možně po Státech. Jen abych si zavzpomínal, nadechl se sladké vůně pečení, vůně rozteklého másla, zaposlouchal se do praskání listového těsta a zasnil se. Abych na okamžik zapomněl na pach peněz. Abych na pár minut vyměnil šustění bankovek za křupání croissantů.

Madonna se usměje.

Musí jí připadat vtipné, když vidí chlápka v obleku Dolce & Gabbana za dva tisíce dolarů, jak v hasičských rukavicích vytahuje z trouby bagety. Když se po místnosti rozline vůně dozlatova upečeného pečiva, zpěvačka zavře oči a nasává ji. Je to lahoda. Vůbec se to nedá srovnávat s příšerným postřikem chemicky vyvolané vůně teplých croissantů, kterým prodavači v pekárnách bezostyšně vystříkávají svůj obchod, aby nalákali zákazníky a přinutili je k nákupu.

„Tahle vůně mi vždycky připomene, proč jsem se pro tuhle práci rozhodl,“ povídám.

„Já tohle říct nemůžu, hudba nevoní,“ odpovídá posmutněle Madonna.

„Jeden by řekl, žes na svým koncertě nikdy nebyla na záchodě…“

Zpěvačka se zatváří lehce znechuceně. Vložím do kávovaru fia-
lovou kapsli a zmáčknu tlačítko. Když je šálek naplněný, podám ho své přítelkyni a posadím se zpátky na kožený taburet.

„Ty si nedáš?“ zeptá se překvapeně Madonna, která mě v životě neviděla bez kávy v ruce.

„Přestal jsem.“

„Vážně? A před jakou dobou?“

Mrknu na svoje rolexky.

„Je to přesně pětadvacet hodin, osmnáct minut, třiačtyřicet vteřin a pětatřicet setin.“

„Pětatřicet setin!“ vykřikne pobaveně Madonna.

Já věděl, že jednoho dne se mi s těmi hodinkami podaří na nějakou ženu zapůsobit.

Teorie muzeí

„Jsem připraven vám zaplatit milion dolarů za další kelímek kávy,“ oznamuju další ráno starému prodavači hot dogů, jehož vozík se ani o píď nepohnul.

Ačkoli Madonnina slova, kterými mi nasadila brouka do hlavy, už trošku ztratila ze svého původního účinku, ještě pořád při pomyšlení na ně pociťuju rozčilení. Pierre Boulanger, zatracený král amerických snídaní… Už teď si představuju novinové
titulky.

Muž na mě hledí, jako bych si na hlavu nasadil salátovou mísu, a začne se hlasitě smát.

Když vidí, že nehnu ani brvou, zvážní.

„To je vtip, že jo? Vy si vážně myslíte, že si za peníze můžete koupit úplně všechno, co?“

„Abych pravdu řekl, tak jo. Teda, skoro všechno, jednou vám povím o své teorii muzeí a proč do nich nikdy nechodím.“ Jestli něco ze srdce nesnáším, tak rozhodně když mám před
sebou něco, po čem strašně toužím, ale nemůžu si to koupit.
A muzea takovými věcmi přetékají.

„Copak život není jen o tomhle? O kupování a prodávání?“

Ale stařík už mě neposlouchá. Soustředěně nalévá kouřící obsah své termosky do kelímku. Vyndám z kapsy dvě oranžové tobolky a spolknu je s lokem kávy. Je ještě lepší než včera.

„Berete prášky ?“ zeptá se mě, rázem vytržený ze své malátnosti.

„To jsou anxiolytika. Mám… mám náročnou práci.“

„Protože to tak chcete.“

„Co byste řekl na to, že bych od vás koupil tajemství vaší kávy? Za milion dolarů. Myslím to vážně.“

Abych mu dokázal, že si nedělám legraci, vytáhnu z kapsy vizitku a podám mu ji.

„Víte,“ odpovídá muž a bez jediného pohledu ji uloží do šuplíku svého vozíku, „nejen v muzeích se nedá nakupovat. Moje káva není na prodej. Aspoň ne dneska, přijďte zítra. Možná změním názor. Nebo taky ne…“

Vezme ubrousek a naškrábe na něj pár slov.

„Moje vizitka,“ řekne a podá mi ho.

Je na něm napsáno: Hot dog & nejlepší káva na světě, chodník naproti, New York.

Milionář, který si myslel, že je šťastný

„Moje káva pořád není na prodej,“ odvětí další ráno stařík se spokojeným úsměvem na plných rtech. „Přijďte zítra.“

„Varuju vás, nebudu tuhle hru hrát donekonečna. Milion dolarů, přemýšlejte o tom.“

„Říkám si, co bych s takovou spoustou peněz dělal,“ odpoví k mému velkému údivu. „Žádnýmu kabátu se tolik peněz do kapsy nevejde! Víš, když žiješ na ulici, tvůj život se omezí na to, co se ti vejde do kapes.“

Peníze možná nakonec nebudou ten nejpřesvědčivější argument. Pohrdá jimi víc, než je má rád. Rozhodnu se změnit taktiku.

„Když odpovím na vaši otázku, řeknete mi, kdo vám kávu dodává?“

Muž zaváhá a prohlíží si mě svým pohledem starého mudrce.

„Jakou otázku?“

„Tu, co jste mi položil před dvěma dny.“

Vsadil bych se, že se jeho oči na chvilinku rozzářily.

„Nevím, o čem mluvíš,“ zalže.

„Ptal jste se, jestli jsem šťastnej.“

„Jo tahle… To byla jen řečnická otázka. Vím totiž moc dobře, že nejsi. Ale co ty, ty to víš?“

Nedávám nic najevo, a tak pokračuje.

„Muž jako ty, který vlastní všechno, po čem touží, je nevyhnutelně nešťastný. Nemám pravdu?“ dodá, jako by mi chtěl dopomoct se mu svěřit.

Je pravda, že dvě nebo tři věci opravdu moc dobře nefungují, ale poslední věc, co chci v devět ráno dělat, je rozprávět o svém soukromém životě s prodavačem hot dogů.

„Může to znít jako klišé, ale čím víc věcí máme a čím víc jich chceme, tím míň jsme šťastný. Matematika.“

„Nevěděl jsem, že jsem tak nešťastný.“

„Člověk sám si to neuvědomuje. Když jsi v jeskyni, taky nevíš, jestli je venku den, nebo noc. Je to jako duha, vidíš ji jen z dálky. Když jsi přímo pod ní, nedokážeš ji spatřit.“

„Vyjadřujete se vždycky v metaforách?“

„To nejsou metafory. Kdybych mluvil v metaforách, tak bych řekl, že štěstí je jako špetka soli v jídle. Když tam je, nikdo si toho nevšimne. Ale když tam není, všimnou si toho všichni. Tvýmu životu chybí sůl. To je metafora.“

„Na cukráře je v mým životě soli až až.“

„Štěstí není vždycky to samý jako pocit štěstí. Existujou na to vědecký studie.“

Říkám si, co tenhle staroch může vědět o vědeckých studiích, krom doby ohřívání frankfurtského párku.

„Ty si myslíš, že jsi šťastný, ale nejsi,“ uzavře to a sedne si zpátky na židli, čímž mě přinutí dívat se dolů. Záhy se mi ozve stará bolest šíje.

Z pusy mu vychází obláčky, pár vteřin stoupají vzhůru, až se rozplynou jako cukrová vata na jazyku. Předpověď počasí hlásí na následující dny sníh.

„Když to říkáte…“

„Je to škoda, protože máš všechno pro to, abys šťastnej byl. Jsi hezkej, opálenej i v lednu, úspěšnej, bohatej, mladej, máš rodinu, která tě miluje, a všechny zuby. Já nemám nic. V osmdesáti letech mi zbylo jen to, co vidíš.“

Ukáže na vozík a pak se dotkne svých vrásčitých koutků očí. Potom zakývá hlavou jako indická tanečnice.

„Vozík a vrásky. A přesto bych se vsadil,“ pokračuje, „že právě teď jsem šťastnější než ty. Proč tohohle setkání nevyužiješ k tomu, aby ses na věci podíval z jinýho úhlu? Abys změnil, co se ti v životě nelíbí? Proč tenhle nový rok nezačít tím, že si dáš nějaký předsevzetí?“

Předsevzetí? To mi připomíná, že mám peněženku plnou permanentek do posiloven a předplatných na kurzy čínštiny, na které jsem se pokaždé začátkem roku s odhodláním zapsal a kam jsem nikdy ani nevkročil.

„Proč vám tak záleží na mým štěstí?“

„Dneska myslíš akorát na sebe,“ řekne, „ale nechtěls někdy někoho udělat šťastným ty? Aspoň jednou v životě?“