MARIE JAKOUBKOVÁ

TÁTOVA PRINCEZNA

Edice PETUNKY

Huntířov, 2025

© Marie Jakoubková, 2025

Vydalo v roce 2025 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

web: https://www.petunky.cz/,

e-mail: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 161. a 126. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

První vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Marie Jakoubková

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88672-76-0 (epub)

ISBN 978-80-88672-77-7 (mobi)

19. 11. 2010

Alžběta seděla nehnutě v kadeřnickém křesle a konečky nehtů se zabodávala do měkkých koženkových opěradel. Čím hlouběji se do nich vrývala, tím nespokojeněji se však cítila. Ale nemohla jinak, něco ji nutilo tlačit hlouběji a hlouběji.

Soustředěně a bez mrkání pozorovala svůj odraz ve velkém obdélníkovém zrcadle, připevněném na protilehlé stěně. Když pohledem vystoupala až do úrovně očí, upřeně se do nich zadívala. Za pouhou půl hodinu to celé vypukne, pomyslela si a nehty konečně uvolnila. Tiše sykla bolestí. Vytáhla obě ruce zpod ochranné kadeřnické pláštěnky a starostlivě si ofoukala konečky prstů.

Povzdychla si úlevou. Jednak proto, že bolest trochu polevila a také při vzpomínce na babičku Milenu. Bez ní by tady neseděla. To ona jí otevřela oči a dodávala jí odvahy usmířit se s otcem.

Před časem se jejich cesty rozdělily. Už mu ale odpustila. Je to přece jen její táta. Tolik toho spolu prožili. Tolik toho zvládli. A ona si nepřála nic jiného než být znovu jeho princeznou... Tátovou princeznou.

Kapitola první

2. 4. 1996

Malá Bětuška sledovala pracovníky pohřební služby, jak na silných lanech spouští do temné díry rakev s tělem její milované maminky. Nebrečela! Nešlo jí to! Danou skutečnost si ještě plně nedokázala uvědomit.

Tiskla otcovu ruku a poslouchala smutné písničky, které k ní doléhaly od nedaleko hrající kapely. Vnímala uvnitř sebe zvláštní nepopsatelnou prázdnotu. Ještě, že je tady se mnou taťka, pomyslela si a znovu otci stiskla dlaň. Ten se na ni snažil usmát, ale nedařilo se mu skrýt zármutek, který jej už přes týden v kusu svazoval.

„Tati?“ šeptla Bětka a současně otce zatahala za rukáv kabátu. Sice už bylo jaro, ale ten den, jako by se i slunce bálo vylézt zpoza obzoru. Namísto něj se z nebe snášel hustý a chladný déšť. To jistě i andělé plakali pro Bětčinu maminku.

Mirek se shýbnul, aby viděl dceři do tváře.

„Copak, princezno moje?“

Bětka si dlaní setřela mokrou tvář od deště.

„Pročpak dávají maminku do země, když jsi říkal, že nás bude hlídat z nebíčka?“

Až příliš těžká otázka, pomyslel si Mirek ztrápeně. Jak by asi mohl čtyřletému dítěti vysvětlovat něco o nehmotném těle? O duši, která se po smrti člověka oddělí od lidské schránky z masa a kostí a vrátí se kamsi do neznáma. Na místo, z nějž prý všichni pocházíme...

Kde se tyto informace dočetl, si v danou chvíli už nedokázal vybavit. A do jaké míry jsou vůbec pravdivé? Vždyť stejně nikdo neví, co se po smrti děje. Všechno jsou to jenom dohady, zakončil své úvahy.

Místo odpovědi, na kterou Bětka netrpělivě čekala, si nakonec jen hlasitě povzdychl. Pohladil dceru starostlivě po hlavě, vlastně po mokré kapuci, protože stále hustě pršelo, a v duchu se modlil, aby se už na nic neptala.

Bětka se ho ještě chvilku snažila zhypnotizovat pohledem, ale když jí chladné kapky začaly zatékat za límec kabátku, vzdala své snahy, sklonila hlavu a pustila se jeho ruky. Očima se zaměřila na pracovníky pohřební služby, kteří se právě dali do zasypávání hrobu. Pomalými pohyby nabírali na lopaty kyprou zeminu, jíž postupně zakryli vyřezávanou leskle nalakovanou hnědou rakev. Každá nálož hlíny, spadlá do hrobu, za sebou zanechala zvláštní tupé žuchnutí. ŽUCH! ŽUCH! ŽUCH! Netrvalo dlouho a po hluboké díře nebylo ani památky.

V ten moment na malou dívenku dolehla tíha zážitku a Bětuška se poprvé za celou dobu rozplakala. Přitiskla se k otci a pevně jej objala. Kabát, v němž byl oblečen, měl úplně promočený. Ale Bětka tomu nevěnovala pozornost. Potřebovala pouze cítit tátovu blízkost. Cítit blízkost jediného člověka, který jí zbyl...

Kapitola druhá

O půl roku později

1

Koncem října se tak jako v předešlých letech i tento rok všechna nákupní střediska proměnila v jednu velkou reklamu na Vánoce. Éterem zněly koledy, u každého regálu stál obří vánoční stromeček a z barevných světýlek, lesklých zářivých ozdob a střapatých řetězů se doslova tajil dech.

Vánoce. První Vánoce bez ženy, pomyslel si Mirek. První Vánoce, které oslaví pouze se svou dcerou. Neuměl si představit a popravdě ani nechtěl vědět, jaké to bude. Úplně stačilo, když se každý den musel dívat na prázdnou židli u stolu.

Jenže co o Vánocích? U štědrovečerní večeře? Se svátečním ubrusem, svíčkami a nádobím, které vždy používali jen ve výjimečných příležitostech?

Otřásl se hrůzou! Stačilo zavřít oči a viděl živou vzpomínku na loňské svátky, na to, jak si se ženou připíjeli, jak si vzájemně přáli hodně zdraví a hlavně, jak si s jakousi samozřejmostí a možná jen povrchní vírou slibovali, že se i nadcházející rok opět všichni sejdou u společného svátečního stolu.

Kdo mohl tušit, že už byla v té době nemocná? Ani ona sama nevěděla, že se jí již během Vánoc zákeřná rakovina šíří buňku po buňce tělem a nenápadně napadá vše, co jí přichází do cesty. Stačily dva krátké měsíce a ze šťavnaté mladé ženy, plné elánu a radosti ze života se stala naprostá troska bez jiskry. Kosti pokryté kůží. Propadlé tváře a vypouklé oči.

Z temně nešťastné nostalgie jej vysvobodil zvonící mobil. Mirek rozmrkal poslední střípky vzpomínek, připomínající krutou realitu začátku roku a položil ruku na sluchátko. Než si jej přiložil k uchu, odkašlal si. Tušil, že je na druhé straně jeho matka, nikdo jiný mu totiž běžně nevolá. Nechtěl, aby na něm poznala jakékoliv rozčarování nebo smutek. Lítost, byť upřímná, by ho vnitřně určitě zabila. V tomto ohledu si bohatě vystačil sám...

„Ahoj mami!“ zvolal tak zvesela, jak jen dokázal. „To jsem rád, že voláš,“ pokračoval, aby dal najevo, že si jejího zájmu váží. Průběh každého telefonátu byl v podstatě stejný. Chtěla vědět, jak se má a jak i po několika dlouhých měsících všechno zvládá. „Mám se dobře, neboj,“ uklidňoval ji. „Mohli bychom se s Bětuškou o víkendu zastavit?“ zeptal se svižně, aby matka nezačala rozebírat, jak moc dobře se Mirek cítí.

„Samozřejmě, že můžete s Bětuškou přijet. Budeme moc rádi, viď?“ vyžádala si souhlas od svého muže, Mirkova otce. „Táta je tu se mnou,“ dodala, aby se Mirek zorientoval. Hlasitě se zasmála do telefonu.

„To mi došlo, mami,“ zareagoval Mirek, a i on ze sebe vyplodil několik tónů, připomínající smích.

„V neděli budu vařit svíčkovou, tak vás s Bětuškou zvu na oběd. Vím, jak ji má Bětka ráda...“

„To má a moc,“ přikyvoval Mirek. Vybavil si vzpomínku na svou dceru a její až náruživě nakažlivý apetýt. Pokaždé, když své dítě pozoruje, jak se láduje knedlíky s omáčkou, hned také dostane chuť.

Jídlo, další oblast, v níž posledních pár měsíců hodně zaostává. Po lehce z kalhot přetékajícím bříšku, které si statečně vypěstoval v době, když mu jeho milovaná Jana vyvařovala, už není ani památka. Musel si dokonce koupit pásek, aby mu nespadly z boků. Zkrátka nemá na jídlo ani pomyšlení. Kdyby vedle sebe neměl Bětušku, asi by zakrátko zemřel na podvýživu.

Ona je mu teď vším. Kvůli ní mu vlastně ještě tepe krev v žilách. Stala se jeho smyslem života, jediným smyslem života.

„Jsi tam ještě?“ zaslechl z mobilu matčin hlas.

„Jo, jasně, jsem tady!“ vyhrkl Mirek a promnul si volnou rukou oči. Nato pohlédl na hodinky a zděsil se, když mu došlo, že už před pěti minutami měl být ve školce.

„Mami, nezlob se, ale budu muset končit. Ani nevím, jak se to stalo, ale meškám. Bětka na mě chudinka čeká ve školce. Určitě tam bude poslední. Když tak si zavoláme později, jo?“

„Ježkovo voči. Tak to upaluj, ale hlavně opatrně, rozumíš?“ odvětila matka.

„Jasně, mami. Nejsem přece malej!“ zareagoval Mirek a nespokojeně vrtěl hlavou.

Když přerušil hovor, oblékl si podzimní kabát, naskočil do bot, které si v ten moment ani nestihl zapnout a vyrazil na parkoviště pro auto.

2

Ještě, že má Bětka mateřskou školku tak blízko, pomyslel si, když pelášil ulicemi. O to hůř se mi bude vysvětlovat, proč si vyzvedávám dítě tak pozdě, pokračoval v úvahách.

Ačkoliv už neměl šanci dorazil včas, i tak se neobtěžoval sledovat semafory. V zatáčkách mu pneumatiky proklouzávaly po zledovatělé vozovce do smyku, ale ani tomu nevěnoval pozornost, jakou by v roli otce a jediného rodiče rozhodně věnovat měl.

Jeho příjezd ke školce zaznamenalo několik kolemjdoucích, kteří se za Fordem otáčeli a nevěřícně vrtěli hlavami. Přede dveřmi do budovy školy zprudka dupnul na brzdu, až se mu téměř nadzvedla zadní část auta. Nechal otevřené dveře a celý uchvácený vběhl do haly, která propojuje několik učeben, jídelnu a kancelář ředitelky.

Dusot, jenž vydávaly jeho farmářské boty, přiměl uklízečku vystrčit hlavu ze dveří umývárny.

„No, to je dost, tatínku!“ napomenula ho přísně. „Chudinka Bětuška je tady úplně poslední,“ pokračovala v kárání. Opřela se ve dveřích o násadu mopu a podupávala si pravou špičkou boty.

Mirek kolem prosvištěl a ani se na ni nepodíval. Dostat vynadáno od uklízečky bylo asi to poslední, co by si v danou chvíli přál.

Doběhl ke dveřím Bětčiny třídy. Než stihl zaklepat, všiml si, že dveře někdo z druhé strany otevírá. Hlasitě si polkl při představě, co si za pár okamžiků vyslechne.

Prvního, koho ale uviděl, byla Bětka. Okamžitě mu skočila do náruče. Vítala jej radostně jako pes, když ho necháte chvíli o samotě. Objal ji a pohladil po vlasech.

Usmál se, ale koutky rtů mu opět klesly, když se ve dveřích objevila paní učitelka Procházková. Ukazováčkem na pravé ruce si klepala do sklíčka na svých hodinkách.

„Pane Mrázku, víte doufám, kolik je hodin?“ zeptala se tónem, jako by Mirek nebyl dospělým mužem, ale nějakým nezbedným žáčkem na základní škole.

„Moc se omlouvám, paní učitelko,“ zkousl jakési vnitřní ponížení. Vztyčil ukazováček s prostředníčkem a sliboval, že se to už nikdy nebude opakovat.

„No dobře, dobře!“ poznamenala učitelka. Zkřivila ústa do naučeného úsměvu a poklepáním na Mirkovo rameno mu opět dala najevo, kdo z nich dvou má navrch. Poté zamkla učebnu a odkráčela chodbou do kanceláře. Než zašla do místnosti, ještě se otočila a zakřičela:

„Zítra budeme vyrábět helouvínská strašidla z dýní, tak nezapomeňte jednu dýni pro Bětušku obstarat.“ Mirek na ni ukázal palec nahoru, chytil Bětku za ruku a společně odkráčeli halou ven.

Auto s otevřenými dveřmi a klíčky v zapalování kupodivu stálo pořád před školou. Až teď Mirkovi došlo, jak se za posledních patnáct minut choval nezodpovědně.

Kapitola třetí

Pozdní vyzvednutí Bětky se pro Mirka stalo jakýmsi zvláštním životním mezníkem. Se zodpovědností nikdy problém neměl a vždycky se snažil dostát všemu, co slíbil a bylo zároveň v jeho moci. Ovšem od toho dne, kdy na něj milovaná dcerka musela čekat déle, než bylo zvykem, se sám sobě zavázal, že se nic podobného již nesmí opakovat.

Došlo mu, že je jediným blízkým člověkem v jejím životě. Že by se bez jeho péče stala sirotkem.

Rozhodl se proto, že bude Bětku střežit, jak nejlépe dokáže. Stane se její oporou v jakékoliv situaci a nic kromě případné smrti je zkrátka nerozdělí.

Bětka si ve svých dětských letech otcovu náklonnost velice oblíbila a nechala se jím obletovat jako princezna. Také ji tímto pohádkovým jménem často označoval.

„Jsi tátova princezna!“ zdůrazňoval hrdě. „A nikdo nás od sebe nerozdělí!“ pokračoval směle dál.

Bětka se pokaždé na otce usmála a poslala mu vzdušnou pusu. Byli nerozlučnou dvojkou. Patřili k sobě.

„Jaké to je mít jenom tátu?“ ptávaly se jí tu a tam kamarádky ze školky a po sléze i spolužačky ve škole.

„Je to náhodou super!“ odvětila pokaždé Bětka a okamžitě se zasnila, když si představila sebe s tátou, jak spolu vyvádějí kdejakou blbinu. „Udělá cokoliv, nač si vzpomenu. Jsem jeho princezna,“ pyšnila se dál.

„Tak to ti závidím,“ poznamenala kamarádka Lucka, s níž chodila Bětka do mateřské školy. „Můj táta se o mě vůbec nezajímá. Je pořád v práci a o víkendu taky nemá moc času,“ svěřovala se dál.

Bětka pohladila Lucku starostlivě po vlasech.

„Tak se můžeme někdy domluvit a pokud ti to tvoje maminka dovolí, tak by sis mohla přijít hrát k nám,“ napadlo Bětušku.

Sice si neuměla představit, jak se bude cítit, když uvidí, jak si její otec bude hrát i s někým jiným, než je ona sama, ale vzhledem k tomu, že už svůj nápad vypustila z úst a Lucka jím byla naprosto ohromena a strašně se těšila, odložila danou obavu stranou. Vrátila se k ní až večer, když si ji otec posadil na klín a zeptal se:

„Volala mi Lucčina maminka, že jste se prý s Lucinkou domlouvaly na nějaké návštěvě. Co je na tom pravdy?“

Bětka pozvedla ramena a současně přikývla. Najednou už nebyla tak nadšená.

„A proč se mračíš?“ zajímal se Mirek. „Lucka se prý moc těší. Její maminka s tím nemá sebemenší problém a já vlastně taky ne. Tak proč jsi taková zaražená?“

Bětka opět pozvedla ramena a hlasitě si povzdychla.

„Víš, já se trochu bojím!“ odpověděla nakonec.

„A čeho, prosím tě?“

Bětka se k otci naklonila a pošeptala mu do ucha: „Že mi tě sebere!“

Mirek se odtáhl, podíval se Bětce upřeně do očí a poté se rozesmál.

„Když, ona Lucka říkala, že si na ni její tatínek nikdy neudělá čas. A co když si tě oblíbí a ty Lucku taky a budeš chtít být víc s ní, než se mnou...“

Bětka si položila hlavu do dlaní a rozplakala se.

Mirek ji chvíli pozoroval a přemýšlel, jak zareagovat. Na tohle nebyl připraven. Bětčin smutek působil tak důvěryhodně. Uvěřil, že se o něj skutečně bojí. A proto ji k sobě pevně přivinul a na oplátku jí šeptl do ucha on: „Ty jsi moje princezna a nikdo mi tě nikdy nevezme!“ Nato ji políbil na tvář a znovu ji objal.

„Přísaháš?“ ujišťovala se Bětka.

„Ano, přísahám!“ odvětil Mirek. „Nikdo nás dva nerozdělí. To si pamatuj!“

Kapitola čtvrtá

7. 11. 1996 – sobota

1

Bětka se hned ráno oblékla do svých nových šatů. Kvůli návštěvě kamarádky přesvědčila tatínka, aby jí koupil ty nejúžasnější a nejrůžovější šatečky, jaké v obchodě s dětským oblečením najdou.

před dvěma dny...

„Musím vypadat přesně jako princezna!“ poznamenala Bětka výhrůžně, když jí otec ukazoval jedny ze šatů, které se líbily jemu. „V těchhle bych vypadala spíš jako vodník než princezna,“ hodnotila Mirkův vkus.

Ano, byly zelené, ale vůbec nepůsobily vodnicky, alespoň Mirkovi se tak nejevily.

„Dones mi jiné!“ zavelela a schovala se do kabinky. „Prosím,“ dodala tiše, když jí došlo, jak se ke svému milovanému, a hlavně milujícímu tatínkovi chová.

Mirek se na ni otočil a poslal jí vzduchem pusu.

„A růžový, tati. Jenom růžový!“

Mirek ukázal palec nahoru a ztratil se v záplavě věšáků s tucty volánkových, krajkovaných a třpytkami pokrytých svršků pro malé slečny.

Asi po hodině zkoušení si Bětka konečně vybrala. Hrdě si nesla papírovou tašku se šaty a co dva kroky vždy zastavila, rozevřela tašku a z naprosto nepopsatelné vnitřní radosti si vždy poskočila na místě.

současnost...

Mirek poklekl a setřel jí slzy z obličeje.

2