Karolína Škachová

ANDĚLÉ A ČARODĚJKY

Edice PETUNKY

Huntířov, 2025

© Karolína Škachová, 2025

Vydalo v roce 2025 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

Web s e-shopem: https://www.petunky.cz/,

e-mail + nabídky rukopisů: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 160. a 125. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

První vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Obálka: Hana Majerová, https://ahadesign.cz/

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88672-74-6 (epub)

ISBN 978-80-88672-75-3 (mobi)

Všem, kteří se za každé situace snaží zůstat silní.

„Padlý anděl pláče pro ztracené Nebe, zatímco čarodějka je spojována se zlem. Společně však jejich duše tvoří místo, kde světlo a temnota ztrácejí význam.“

WAREN: v temnotách

Když jsme se začátkem února přestěhovali, počítal jsem s tím, že se budeme muset rozloučit i s Aileen. Musela se totiž vrátit na akademii a dokončit poslední ročník. Kvůli všem událostem okolo Ďábla, Doktorů, Darwina a Bethyných křídel spoustu hodin zameškala a měla proto hodně, co dohánět.

Objala mě kolem pasu a hlavu si opřela o můj hrudník. „Měj se, Warene,“ zamumlala mi do bílého trika.

Nejistě jsem ji položil jednu dlaň na záda. „I ty,“ brouknul jsem nazpátek.

Aileen tiše vydechla. „A buď víc chlap,“ ušklíbla se a pomalu se odtáhla, jako by se mezi námi nacházely magnety, které se zdálo o to těžší překonat.

Protočil jsem panenkami. „To víš, že jo,“ zabručel jsem. Neměl jsem potřebu se měnit. Ani kvůli čarodějce.

V periferním vidění jsem zahlédl Beth, jak nás pozorně sledovala, ačkoliv nic neřekla.

Aileen se za námi naposledy ohlédla, nahodila svůj dokonalý úsměv a opustila byt spolu se svým starším bratrem, načež za nimi zaklaply dveře.

Něco uvnitř mě se sevřelo. Nechtěl jsem, aby vše tak rychle skončilo. Byl jsem rád, že nebezpečí se ocitlo za námi. Radost mi také dělalo vědomí, že Beth dostala zpátky svá křídla, ačkoliv zároveň přišla o veškerou svou vnitřní moc, kterou měla. Co mě však trápilo, byla skutečnost, že se tenhle tým rozpadl. Že šel zase každý svou cestou. Aileen pokračovala ve studiu. Já s Nadine jsme si našli byt. Keiron s Beth také a Lionela čekala cesta, při níž se snažil vyrovnat se ztrátou jediné dívky, kterou mohl chránit. Nikdo jiný totiž o jeho ochranu nestál – a vzhledem k tomu, že obvykle Beth chránil před tím, do čeho ji sám uvrtal, jsem se vůbec nedivil.

Naposledy jsem se podíval na zavřené dveře a jediné, na co jsem dokázal myslet, bylo, že jsem jí neřekl nic z toho, co bych chtěl. Tuhle myšlenku jsem však zahnal do kouta své mysli. Nic z toho bych jí stejně nedokázal říct. My dva si stejně nemohli být souzeni.

„Warene?“ oslovila mě Nadine s pozvednutým obočím.

Zamrkal jsem a tázavě se na ni podíval.

Její pohled se do mě zavrtával jako ostrý šroubek, kterým se chtěla dostat až pod všechnu tu vrstvu, kterou jsem si tak pečlivě vypěstoval.

„Jdeme taky?“ zeptala se nakonec.

Otočil jsem se na Elizabeth a Lionela. Nepřišlo mi správné nechat je tu spolu. Pokud by se Lionel rozhodl také jít, Beth by tu zůstala sama. A já se o ni stále bál. Po tom všem, co se jí přihodilo s Doktory jsem ji nechtěl nechávat samotnou.

Beth můj pohled vycítila. A také zcela pochopila. „Tady nás nenajdou.“

„To jsme si mysleli i o Keironovo bytě,“ namítl jsem s minimem důvěry v její předešlá slova.

Zavrtěla hlavou. „Tak s Lionelem obejdeme nabídky na jeho byty,“ pokrčila rameny.

Zamračil jsem se. To se mi líbilo ještě méně.

Anděl se špinavě blond vlasy se mi podíval do očí. „Čistě přátelsky, samozřejmě.“ Ten jeho typicky provokativní tón hlasu mě ani trochu neuklidnil. „Warene,“ zakoulel nade mnou očima, „ani ti do toho nic není. Tak se mezi nás laskavě nemontuj.“

Beth ho praštila do hrudi. „No tak, vy dva, klid,“ spařila nás oba pohledem. „Jestli jste si nevšimli, jsem dospělá a mám svoji hlavu. Zvládnu to.“

Dospělá. Pořád jsem nad tím slovem přemýšlel. Jistěže jsem to věděl. Také byla starší než já. Jenže i tak jsem měl právo se o ni bát. Hrozilo jí tolik nebezpečí a ona neměla čas si zvyknout žít bez vnitřního zvířete. Nikdo z nich.

„Dobře,“ vydechl jsem nakonec a sklopil zrak. „Beth, buď opatrná.“

„Nevidíme se přeci naposledy,“ uchechtla se, když jsem ji silně objal.

Keiron s Lionelem věřili v totéž. A přesto o ni přišli. Taková slova už dávno ztratila svůj pravý význam. Byla jen další pomíjivostí ve světě plném krutostí.

Nadine se s naší sestrou takto neloučila. Pouze mávla a rozešla se ke dveřím. Ona vždy věřila, že se znovu setkají. Já však ve štěstí nevěřil. Nemohl jsem přeci věřit v něco, co mě tolikrát oklamalo.

*

Vešel jsem do malého bytu a posadil se na postel.

Garsonka. Nic jiného jsme si nemohli dovolit. Keiron se sice nabídl, že požádá svou rodinu o peníze nebo mi dá větší procento z výher v nelegálních zápasech, ale to my se sestrou neměli v povaze. Vždycky jsme se o sebe dokázali postarat sami.

„Co je to mezi tebou a Aileen?“ zeptala se se zájmem Nadine.

„Co je to mezi tebou a Lionelem?“ zeptal jsem se nazpátek a sledoval displej svého telefonu, jako bych snad mohl očekávat nějakou zprávu. Očekával jsem, ale moc dobře věděl, že nepřijde.

„Nevyhýbej se odpovědi, Nathane Warene,“ zamračila se na mě a opřela se bedry o noční stolek vedle mé postele.

Zvedl jsem k ní zrak, ale jejímu pohledu zase rychle uhnul. „Nemusím se ti zpovídat.“

„Ne, ale pokud sis nevšiml, Lionela vnímala jako zábavu. Nechci, aby stejně vnímala i tebe.“ Nikdy čarodějku neměla ráda.

Zakoulel jsem očima. „Mezi námi ale nic není.“

Bohužel.

„Jenom mi pomohla s proťuknutím Darwina. Toť vše,“ pokrčil jsem rameny a posunul se na posteli blíže ke stěně, abych se o ni mohl opřít zády.

Zrzka stojící vedle postele pokrčila rameny. „No tak fajn.“

Kdyby se starala jen o trochu víc, už bych v ní viděl Beth. Té bych se však na rozdíl od ní svěřil. Vždycky jsem k ní měl blíže než k Nadine.

Otevřel jsem mobil. „Objednám pizzu?“ zeptal jsem se a zvedl ke své sestře modré oči.

Přikývla. „Máš z čeho?“

Také jsem kývl. „Na doraz. Zítra zkusím Keironovi předhodit, že bychom znovu rozjeli zápasy.“

Znovu kývla. Naše debata mi přišla suchá a bez duše. Možná jsem nebyl tak daleko od pravdy, neboť my část duše přeci už ztratili.

AILEEN: navrácení

Když jsem se vrátila na akademii, nenapadlo mě, že na mě padne tolik povinností. Zkoušky, které byly jedinými dveřmi k těm závěrečným, mi připadaly nesplnitelné. Jak bych se mohla do akademického života vrátit po všem, co se událo? S tolika vyčerpanými silami a zameškanými hodinami?

„Aileen Marihootová,“ hlásila profesorka.

Upravila jsem si své černé šaty a vešla do učebny. „Vážená paní profesorko,“ usmála jsem se na ni, „dovolte, abych dostala příležitost předložit svůj půlroční projekt.“ Zdvořilost a strojenost mi přišly nepřirozené. Takhle přeci nikdo nemluví. Jenže já musela.

Seminární práce byla tím jediným, u čeho jsem se cítila jistá. Pracovala jsem na ní už od samého počátku školního roka a věděla, že jsem do ní vložila vše. Nemusela jsem u ní čarovat. Šlo jen o projekt na předem vybrané téma, ale musela jsem jej dostatečně dobře odprezentovat.

Naše akademie se od lidských škol trochu lišila. Zkoušky, nazývané pololetními, začínaly v únoru. Když je daný čaroděj či čarodějka udělá, jsou puštěni k závěrečným zkouškám, kterým předchází studijní volno. Museli jsme se tedy připravovat na závěrečné zkoušky ze všech odborných předmětů. Začátek zkušebního období připadal na třicátého dubna a konec zhruba na třicátého května. Pak už nás čekalo jen volno a práce.

Žena s šedými vlasy se usadila mezi ostatní profesory vedle ředitelky školy a pokynula mi, abych začala.

„Vybrala jsem si téma padlí andělé, neboť jak většina z vás ví, patří mezi ně i můj nevlastní bratr.“ Srdce se mi rozbušilo. Nemusela jsem být nervózní, co se týče mé práce, ale reakce profesorů jsem se bála ze všeho nejvíc. Na mou práci dohlížela profesorka, která si mne i zavolala a jí se můj nápad líbil. Jaký názor na to však mohli mít ostatní kantoři?

Nadechla jsem se a chtěla pokračovat, ředitelka mě však přerušila: „A nemyslíte si, že právě proto nemusí být váš názor objektivní, slečno Marihootová?“

Zavrtěla jsem hlavou, až mě do očí obtažených černou tužkou píchlo několik modrých pramínků. „Absolutně ne, paní ředitelko. Ve své práci jsem se snažila zachovat objektivitu více, než si nyní dokážete představit.“

„Dobrá, tak tedy pokračujte,“ přikývla s úsměvem. Ona mého bratra v oblibě neměla. Naposledy, když za mnou přišel, odvedl mě z vyučování a následně jsem zameškala několik dnů. Mimo jiné si mě všichni dokázali spojit se zmizením Elizabeth. Psalo se o tom na každé stránce čaronovin. Všichni věděli, kdo za to mohl.

Pustila jsem se do prezentace a setřásla ze sebe všechnu nervozitu. Mluvila jsem o Temném lese, o Ďáblovi i o tom, jak se padlí andělé začleňují do normálního života na Zemi. Všechny ty dokumenty, které jsem procházela s Warenem mi přišly vhod. Dokonce i jeho osobní názory, které jsem nyní mohla použít

„Děkuji za váš čas,“ uklonila jsem se a pohlédla na ředitelku a celý učitelský sbor kolem ní.

„My děkujeme za vaši zajímavou práci,“ opětovala mi žena ve středním věku s vlasy staženými do vysokého drdolu. Ředitelka mi nikdy nepřipadala tak vážná jako právě nyní. „Během následujících hodin se dozvíte naše rozhodnutí ohledně vašeho studia. Bereme však ohled i na počet zameškaných hodin, slečno, na to nezapomínejte.“

Naposledy jsem poděkovala, rozloučila se a vyšla z učebny.

Na chodbě mě zaplavila úleva. Zvládla jsem to. První část mého snažení byla za mnou. Padlo na mě několik zraků, ale já si vážila jen několika z nich.

„Tak co?“ špitali netrpělivě oba moji přátelé.

Pokrčila jsem rameny a přišla jsem k nim blíže. Oba se nacházeli v abecedě až za mnou. „Snad dobrý. Ředitelka vypadala spokojeně a Golderová taky,“ vydechla jsem.

Dívka s tmavě hnědými kudrnatými vlasy vypadala jako čarodějka vystřižená z dětské knížky. Chyběla jí jen černá kočka na rameni a bradavice na nose. „Určitě to bude dobrý,“ podpořila mě s úsměvem. Sama se však třásla nervozitou. „Ptali se tě na něco? Chtěli nějaké informace navíc?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Výjimečně. Nejsou moc zákeřní,“ usmála jsem se.

Kluk s černými vlasy, sedící vedle ní, si oddychl. „Ještě, že tak.“

„Teď si jdu pro kafe. Držím vám palce.“ Mrkla jsem na ně a sepjala ruce v pěsti.

„Díky,“ kývli ještě mým směrem, než jsem se rozešla do bufetu.

Usadila jsem se v koutě a usrkávala kávu, jejíž teplo se mi rozlévalo po celém těle. Mně Ďábel vnitřní zvíře nevzal. Neměla jsem se čeho bát. Má výhra byla v podstatě jistá. V kouzlení jsem si vždy věřila – považovala jsem to za své nadání. Někomu šlo malování, jiným psaní článků, já dobře kouzlila. Říkanky jsem si pamatovala na výbornou a uvnitř mě se nacházel přirozený cit, který se nedal naučit.

Zaplula jsem níže po plastové židli, když jsem uviděla skupinku čarodějek v mém věku. Jejich vlasy měly mnohem zářivější barvy než ty mé – rudé, růžové a fialové. Také jsem vždy chtěla fialové. Dokonce jsem si je na nějakou dobu obarvila, avšak ony mě přesvědčily, že fialová byla pro mě zakázaná. Nesměla jsem přeci mít stejné vlasy jako jedna z nich.

Patřily mezi oblíbenkyně. Nejkrásnější čarodějky na akademii. Kdo by je nemiloval?

Já.

Někdo, koho pronásledoval titul prokleté temné čarodějky.

Někdo, koho celé roky šikanovaly.

Už před několika lety jsem se přestala tomu titulu bránit. Já prokletá nebyla. Ale mělo cenu se obhajovat? Nemyslím si. Ony si vždy myslely své a dokázaly o tom kohokoliv přesvědčit.

Znovu jsem smočila své rty v teplém nápoji. Náhle do mě však někdo zezadu strčil a část obsahu se vylila na mé černé šaty.

„Promiň, neviděla jsem tě,“ ozvalo se ironicky za mými zády. Do očí mě udeřily rudé dlouhé prameny.

Zadržela jsem dech a vstala ze židle. „Jo, to se stává, když jsi zaslepená sama sebou,“ zamumlala jsem a otřela látku několika ubrousky.

Rudovlasá se napjala a její tvář dostala podobnou barvu jako její vlasy.

„Nemrač se, budeš mít vrásky,“ zakoulela jsem očima.

„Už, aby tě vyrazili!“ prskla mým směrem. „Temná čarodějka nemá na týhle škole co dělat. To, že máš bohatý rodiče tě asi dostane kamkoliv, co?“ ušklíbla se a sjela mě opovržlivým pohledem.

Nemohla mě urazit. Podobné řeči jsem poslouchala den, co den celých deset let.

„Jenže já na rozdíl od tebe umím létat na koštěti, Aurélie.“ Skutečně patřila mezi nejhorší studentky v letu na koštěti.

„Aspoň nesmilním s Ďáblem,“ vyhrkla jedovatě a prudce do mě vrazila.

Z plic mi vyprchal všechen vzduch. Jaká ironie, že jsem se mu jen několik dnů zpátky postavila a nikdo o tom neměl nejmenší potuchy. Nesměli mít. Čarovala jsem na místech, kde se mohli objevit lidé, a to bylo přísně zakázané.

Dívka s růžovými vlasy v několika copech si založila ruce na hrudi a přišla k nám blíže spolu se svou fialovovlasou mladší sestrou. „Na to ti došla slova, Marihootová?“ uchechtla se starší z nich.

Nemělo cenu se s nimi hádat.

„No tak, temná čarodějko! Proklej nás přeci! Ukaž, kolik temna v tobě je!“ provokovala mě dál Aurélie a vysmívala se mi přímo do tváře.

Vzala jsem si svůj papírový hrnek se zbytkem kávy a rozešla se pryč.

Někdo z těch tří mi prudce vrazil do zad a já spadla na tvrdou zem. Nebylo to nic oproti tomu, když mě odrazila Ďáblova moc a zachytila mě pouze Warenova bílá křídla. Ten náraz mi způsobil mnohem více bolesti. Přesto se ve mně vzbouzel čím dál větší vztek.

„Děvčata, nechte toho!“ ozvalo se z okénka bufetu.

„Temná čarodějko!“

„Temná čarodějko!“ zaznělo mi v uších jako ozvěna.

„Tak se braň!“

„Braň se!“

„Ukaž temnotu!“

„Temnotu!“

Srdce mi naráželo do hrudního koše a vše se umocnilo, když se mi do páteře zavrtal hubený podpatek, jehož síla mě přitiskla k zemi a u ucha se mi dívčím hlasem ozvalo: „Nicko.“

V dlani jsem prudce sevřela papírový kelímek a nejbližší okno se rozletělo na několik střepů. Vítr se v bufetu zvířil a tři dívky ode mě téměř odhodil.

Vyskočila jsem na nohy.

„Málem nás zabila!“ pištěla ta s fialovým vysokým culíkem.

Aurélie se mi podívala do očí. „Nikdy nebudeš normální. Neumíš to,“ ušklíbla se a několik střepů z okna pod jejíma nohama křuplo.

Kuchařka vyběhla zpoza okénka. „Marihootová!“ vyštěkla mé jméno naštvaně a rozešla se za mnou.

Možná měly pravdu. Neuměla jsem být normální, pokud to znamenalo být jako ony.

Podívala jsem se na kuchařku a pokrčila rameny. „Omlouvám se. Naši vše zaplatí,“ vydechla jsem a podívala se zpátky na ty tři zmalované čarodějky. „A omlouvám se i za tohle,“ špitla jsem směrem ke kuchařce a do bufetu vpustila silný déšť pronikající otevřeným oknem.

„Moje vlasy!“ ječela jedna přes druhou, zatímco kuchařka se na mě dívala s největším možným zoufalstvím ve tváři. Měla mě ráda, ale občas si nevěděla rady.

Znovu jsem pokrčila rameny a rozešla se z bufetu pryč.

Vyběhla jsem schody ke kolejím a zašla do svého pokoje. Musela jsem se převléknout. Politou kafem by mě ke zkouškám jistě nepustili.

*

Nadšeně jsem skočila kolem krku své hnědovlasé kamarádce. „Máme to!“ zavýskala jsem jí do ucha.

Objetí mi opětovala a nadšeně poskakovala. Vtáhla k nám do objetí i černovlasého kluka a společně jsme se smáli štěstím.

Ti dva se se mnou bavili z prostého důvodu – všichni tři jsme pařili mezi stejné vyvrhele a nikdo jiný proto po naší společnosti netoužil.

Colette Rosewoodová byla jedna z vnuček Keironovy sousedky. Informace o situacích, v nichž použila magii, ačkoliv to zákony přísně zakazovaly, nepatřila mezi tajemství. Nyní dokonce dostala náramek, který jí kouzlení zakazoval úplně. Právě proto se s Colette moc lidí bavit nechtělo. Měla přeci v osudu se stát stejnou jako její babička.

Daniel Meyers pro změnu patřil do chudé rodiny a nikdy si mezi studenty nenašel přátele. Jediným jeho kamarádem byl několik let školník. Pak ale poznal nás.

„Dneska bude pařba, je vám to jasný?“ podívala jsem se na oba dva, když jsme se odtáhli a pozvedla jsem tmavé obočí.

Oba souhlasně přikývli. „To si piš!“ zazubil se Daniel.

Zkoušky z hlavních předmětů byly za mnou a čekalo mě už jen několik probdělých měsíců plných učení před uzavřením celé téhle zpropadené akademie.

Když jsme společně vyšli před budovu, rozezvonil se mi telefon. Podívala jsem se na obrazovku a mimoděk se usmála. Přiložila jsem si přístroj k uchu. „Ahoj, bráško.“ Udělala jsem několik kroků od svých přátel.

Školní pozemky ožily směsicí radosti a zklamání – jedni čarodějové slavili, druzí zírali do displejů a ťukaly zprávy.

„Tak jak jsi dopadla, Aileen?“ ozvalo se z druhého konce. Keiron zněl netrpělivě a zřejmě klepal prsty o desku stolu.

„Mám to. Přeci jsi nečekal něco jiného!“ zasmála jsem se.

Slyšela jsem, jak prudce vstal a odsunul přitom židli. „To jsem rád! Už jsi mluvila s mámou?“ zeptal se okamžitě s radostí v hlase.

„Ne, jsi první,“ uchechtla jsem se.

„Je mi ctí,“ zasmál se Keiron z druhé strany. „Jsi šikovná, Aileen,“ vydechl s úlevou v hlase. Určitě se bál, že zkoušky neudělám kvůli tomu, kolik hodin jsem zameškala při pomáhání jemu a ostatním padlým andělům.

„Já přeci vím, že jsem šikovná,“ škádlila jsem ho. „Jdu zavolat rodičům, jo? Pozdravuj ostatní, Keirone. Brzy se uvidíme. Budeme mít studijní volno.“

„Dobře, budu. Měj se, Aileen.“

„Pa,“ opětovala jsem mu rozloučení a hovor zavěsila.

Ohlédla jsem se za svými přáteli. Také telefonovali, a tak jsem věděla, že mám čas. Vytočila jsem proto hovor se svou mamkou.

„Ahoj, Aileen, zlatíčko!“ ozvalo se na druhém konci nadšeně. „Už jste skončili? Jak jsi dopadla? Byla jsi nervózní? Povídej!“ začala se okamžitě vyptávat, a tak jsem jí na všechny její dotazy odpověděla. Na svou mámu bych nikdy nedala dopustit. Sice často jezdila kvůli práci pryč, ale byla to ta nejlepší a nejsilnější máma pod sluncem.

Po několika minutách mi předala i tátu a poté se museli vrátit ke své práci. Pracovali na odboru pro zvláštní jevy. Vyšetřovali výskyt nadpřirozených tvorů na Zemi. Proto měli dokumentace o padlých andělech a patřili mezi ty, kteří se za paní Rosewoodovou postavili, aby dostala další šanci. Znovu ji však bránit nedokázali. Ovšem právě proto Keironovi tolik pomáhala. Stali se z nich blízcí přátelé.

Když jsem zavěsila, vrátila jsem se ke svým přátelům.

„Babička je nadšená,“ sdělila mi s úsměvem Colette. Ona mi připadala nadšená také. Daniel stejně tak.

Úsměv jsem jim opětovala. Rozešli jsme se k altánku, kde jsme se společně usadili. Do mysli se mi vryla vzpomínka, kdy jsem v altánku seděla s Warenem.

Waren. Díky němu jsem odprezentovala svou práci.

Colette nám zrovna něco vyprávěla, ale já odemkla svůj telefon a našla Warenův účet na instagramu. Čísla jsme si sice také vyměnili, když byl u nás, abych mu mohla dát vědět, kdybych něco zjistila, ale chtěla jsem mít jistotu, že si zprávu přečte.

Aileen 17:22

Děkuju.

Zobrazeno.

Polkla jsem. Byl rychlý.

Píše…

Psal dlouho. Občas na chvíli přestal. Pak zase začal.

Waren 17:29

Za co?

Aileen 17:30

Za to, že jsme spolu probrali padlé anděly. Vybrala jsem si je jako téma na seminární práci. Hodně mi to pomohlo.

Waren 17:32

To jsem rád. Máš zkoušky?

Aileen 17:32

Yep. Něco těsně, ale mám.

Waren 17:33

Gratuluji :)

Chvíli jsem sledovala obrazovku. Tentokrát jsem váhala já, co odepsat. Na moment jsem vrátila zrak ke Colette a usmála se na ni. Neměla jsem tušení, co říkala. Měla bych poslouchat, ale chtěla jsem Warenovi poděkovat více.

Znovu jsem sklopila zrak k telefonu.

Začala jsem psát: Zítra jedu domů. Nechceš se stavit a oslavit to?

Zprávu jsem zase smazala. Ztěžka jsem vydechla. „Lidi?“ zvedla jsem zrak ke svým přátelům.

Oba ztichli a věnovali mi svou pozornost. Zřejmě moc dobře věděli, že jsem je neposlouchala a namísto toho jsem si s někým psala, přesto se nezlobili. Byli opravdoví přátelé.

„Jak bych měla někoho pozvat k sobě? Myslím… Jako na oslavu?“

Daniel pozvedl obočí. „Ty se ptáš nás?“ zasmál se. Pravda. Ti dva měli nejmíň společenský život z celé akademie.

Pokrčila jsem rameny. „Být to Lionel, napíšu mu něco jako: ty a já, zítra v osm. Jenže tenhle milej a nevinnej kluk není Lionel,“ pokrčila jsem rameny. Moc dobře věděli, s kým jsem strávila léto. Svěřovala jsem se jim se spoustou věcí, ale některé přeci jen zůstali mezi mnou a padlými anděly.

Colette se na mě zamyšleně podívala. „Hlavně si na nic nehraj. Buď sama sebou,“ pokrčila rameny čarodějka a usmála se.

Vydechla jsem. „Tak jo,“ kývla jsem.

Aileen 17:45

Zítra jedu domů. Budu ráda, když se stavíš.

Aileen 17:47

Oslavit to.

Aileen 17:48

Klidně i s ostatními.

Zobrazeno.

Skousla jsem si spodní ret a zhasla displej. „Nechci, aby to pochopil špatně.“

„A jak to tedy je?“ zeptala se se zájmem Colette.

Podívala jsem se jí do tmavých očí a pokrčila rameny. „Jsme přátelé. Chci mu jen poděkovat,“ odvětila jsem trochu nejistě.

„Řekni nám o něm něco. Známe ho? Někdo ze školy?“ vyptávala se.

Zavrtěla jsem hlavou. „Jen z novin,“ dodala jsem. „Je to Elizabethin bratr.“

Oba vyvalili oči. „Jako TEN bratr?“ vyhrkl Daniel nevěřícně. „Ten, který ji připravil o křídla, Aileen?“

Neurčitě jsem pokrčila rameny. „Jiného nemá,“ ušklíbla jsem se. „Ale není zlý. Vždyť jsem vám říkala, jak to bylo,“ zamračila jsem se na ně zrovna ve chvíli, kdy mi v ruce cinkla nová příchozí zpráva. Rychle jsem ji otevřela.

Waren 17:54

Přijdeme rádi.

Usmála jsem se.

Aileen 17:54

Oukeej

„Asi přijdou i ostatní. Takže pařba dvakrát za sebou. Splněný sen,“ zazubila jsem se.

Colette i Daniel se zasmáli. „A stoprocentně ještě budeš slavit s rodiči. To jsou už tři.“

WAREN: čistota bílých křídel

„Proč se tváříš tak otráveně?“ šťouchl jsem do své nejstarší sestry a před zrcadlem si prohlédl bílou košili a černé džíny.

„Vždyť se na sebe podívej,“ zakoulela očima. „Nejdeš na rande, Warene. Hlavně nechápu, proč psala tobě,“ zabručela nespokojeně.

Uchechtl jsem se. „Copak měla psát tobě?“ pozvedl jsem tázavě obočí.

„To fakt ne,“ zašklebila se nespokojeně. „Mohl nás přeci pozvat Keiron.“

„Vždyť jsem ti říkal, že mi rovnou děkovala, že jsme mohli spolu probrat ty padlé anděly,“ snažil jsem se jí situaci nějak vysvětlit. Marně – opakoval jsem se už několikrát. Ona prostě Aileen v oblibě neměla a tím pro ni vše haslo.

Pokrčila rameny. „Prostě se mi to zdá divný.“

*