ELIŠKA POHNEROVÁ

SRDCETÁPÁNÍ

Edice PETUNKY

Huntířov, 2025

© Eliška Pohnerová, 2025

Vydalo v roce 2025 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

web: https://www.petunky.cz/,

e-mail: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 162. a 127. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

První vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Obálka: Hana Majerová, https://ahadesign.cz/

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88672-78-4 (epub)

ISBN 978-80-88672-79-1 (mobi)

Noah, 1. kapitola

Noahovi volal Izák, ale on byl zrovna v práci, tak si neměl chuť povídat. Vlastně si teď nějak pořád neměl chuť povídat. Zalže mu, že je busy. Izák výmluvu na práci pochopí a už se nedozví, že v kavárně sedí jen tři staré paní nad zákuskem a dvojice studentů z koleje...

Jenže i tak se za tu chystanou lež cítil provinile.

Obvykle měl hovory s Izákem rád, i když trvaly několik hodin a byly zdánlivě bez obsahu. Ozvalo se vždy: „Zdarec, jak to běží,“ jako by snad někdo kdy věděl, co odpovědět, a pak následoval hovor naprosto o čemkoliv, takže Noah nikdy doopravdy nevěděl, co mu chtěl. Ale třeba se dnes stalo něco důležitého, třeba se zase opil a spadl na ruku, až si ji na třikrát zlomil a teď mu volá, aby ho vyzvedl v nemocnici, protože tramvají on nepojede. Nemohl ho odbýt, však byli nejlepší kamarádi.

Dobrá, Izákovi hovor vezme, zjistí, zda něco potřebuje, nebo má jen ukecanou náladu, a vrátí se do práce. Rozhodl se právě ve chvíli, kdy z kavárenských amplionů začala hrát alternativní hudba jeho šéfové a Zdarec, jak to běží bylo jediným způsobem, jak tu hrůzu přehlušit.

„Izáku?“

„Zdarec, jak to běží?!“

Hned se rozesmál.

„Teď jsem ji potkal a vypadala, že je v pohodě.“

Noahovi ztuhnul úsměv na rtech. Přišlo to tak rychle. Nebyl připravený. Izák neupřesnil, o kom mluví, a Noah se neptal, přesto mu na paměti vyskočila její tvář a docela ho oslepila. Představoval si ji, jak se pěkně směje, ale v očích má slzy. Často před ním plakala, ale on si stejně pořád myslel, že je jedním z nejsilnějších lidí, co zná. Když byla blízko, trochu své síly mu dávala. Rány jeho duše se celily pod dotekem jejího klidu, tak si nepřál víc než být jí blízko. To přání si vyčítal. Opakoval přece, že potřebuje být sám, dokonce se zapřísáhl, že chce být sám! Přesto o svém rozhodnutí nechat ji jít tolik pochyboval.

„To je dobře, brácho.“ Donutil se souhlasit, aby Izáka nenechal čekat. Ale pochyboval o svých slovech a pravdy se nedobral, protože všechny jeho pocity si neustále protiřečily.

Nechtěl by ji vidět smutnou. Samozřejmě, že ne.

Ale snažil se mu Izák říct, že už na něj zapomněla?

Odmítl ji, tak proč by nezapomněla?

Ale on stále doufal...

Tak proč ji odmítal?

Nechtěl na ni myslet, ale svrběly ho paže, když si vzpomněl, jak ji objímal. Byla akorát vysoká, že ji mohl v objeti líbat na temeno do kudrn, a voněla mu po růžích. Naposledy ji držel nad ránem u baru v Giuseppiho lokále, zatímco se kousal do jazyka, aby jí nevyznal lásku. Musel se kousnout do krve, aby mu bolest navrátila rozum a s ním i vzpomínku na slib, že se nezamiluje, čas věnuje přátelům a potřebu těla vyřeší náhodnou nocí, co skončí dávno před snídaní. Ženy věstí jenom problémy, nárokují si srdce, až se muž sám sobě ztrácí. Neměl pocit, že stojí dostatečně rovně, aby mohl podpírat a obdivovat druhé. Zvlášť, když znal jen ženy, co braly, ale nedávaly...

Minule si nechal ublížit. Přitom vždycky dělal všechno tak, jak se mělo. Chodil včas a pouštěl je do dveří, rád za ně platil a ptal se jich na názor. Dával pozor na data a na výročí, vážil si jich a držel si je blízko, ale nikdy je nedusil. Stejně ho opustily. Teď se rozhodl nepropadat jejich moci, být pánem svého srdce, svých démonů...

Až na to, že ji nemohl dostat z hlavy.

Tehdy v baru celý večer dělal, že ji nevidí. Rozhodně si nepřál, aby si kamarádi všimli, že ho oblbla nějaká holka, a aby mu vyčítali, že si s ní kdesi v koutě povídá, místo aby pil. Zpoza půllitru ji ale kontroloval pohledem, přestože ona o něho tím svým ani nezavadila. Bavila se s kamarádkami, tak usoudil, že si večer užívá a že ho nepotřebuje. Přemlouval se na ni nezírat, jenže pak si k ní přisedl cizí kluk a Noah ten nápad zavrhl. Proč se spolu baví?

Ti dva mu vrtali hlavou, dokud si neuvědomil, jak blízko má k žárlivosti, a na jeden zátah dopil půllitr, aby ji utopil. Co se to s ním probůh děje? Z kolotoče výčitek a pocitů ho vysvobodil Izák, když za ním přišel, že na ně venku čeká tágo.

„Zaplatím a jsem ti v patách.“ Izák přikývl a vykročil ke dveřím.

Giuseppi mu na účtu spočítal piva a jednu rundu panáků, přičemž se Noah nemohl rozvzpomenout, kolikátá z rund to byla. Na podtácku mu nechal dýško už jenom proto, že mu Izák rozbil sklenku a někdo se netrefil do záchodu, přičemž chudák barman to ještě nevěděl. Otočil se pak, že půjde, přestože se na opilých nohách trochu motal.

„Máš všechno?“ ozvalo se od baru, kde se vynořila ze tmy. Po floutkovi, co Noahovi ještě před chvílí drásal nervy, nebylo památky.

Zastavil se na krok od ní a dlouze si ji prohlížel. Svět se mu kvůli alkoholu rozpíjel, ale i tak byla krásná. Vyhýbala se jeho pohledu, přestože vždycky koukala zpříma, a on byl rád, protože si pro jednou nemusel bránit na ni zírat. Jenže zároveň poprvé za celou dobu, co ji znal, měl pocit, že ji ztrácí. Že už pro něho nemá víc síly, víc trpělivosti tolerovat mu jeho nerozhodnost, jeho na oko netečné popíjení s přáteli, jeho ignoraci, byť předstíranou. Poprvé zapochybovala ona sama.

A tím ho vyděsila.

Stáhl ji z barové stoličky a objal ji, ani nevěděl jak. Najednou ji držel v náručí, tiskl si ji k tělu a svou tvář jí bořil do vlasů. Cítil její ruce kolem pasu a sevření jejích prstů kolem látky jeho bundy. Měl rád, když ho její dotek ubezpečil, že tam doopravdy je. Že není jen výmyslem jeho očí a její chytrá slůvka nejsou jen halucinací sluchu. Objímala ho, on dýchal růžovou vůni jejího šampónu a tiskl si ji k tělu, protože jedině tak dalo jeho srdce pokoj.

Ale hlava se bouřila. Vždyť na lidi zanevřel, tak proč si ji zoufale tiskne k sobě a pere se se slovy, kterými by ji ubezpečil, že oni dva to zvládnou, že všechno bude dobré, že se přece mají rádi a láska že stačí?

Nestačila.

Často měl pocit, že mu vidí do duše. Mluvila tak, jako by věděla, co on cítí pravdivěji než on sám, přitom o svých tvrzeních nahlas pochybovala, aby mu dopřála falešný pocit, že jí může lhát. Někdy ho jen pozorovala. Koukala na něho svýma zelenýma očima a četla mu z kůže tíhu, o které nedokázal mluvit. On v ní tu její nedokázal nalézt, a tak se nechal přesvědčit, že neexistuje. Teď znejistěl. Přestože Noahovi by víru v její nadpozemskost nikdo nevymluvil, byla koneckonců lidskou bytostí s nárokem na jizvy, pády, strachy a útěky z dysfunkčních vztahů.

Její zelené oči mu vždycky přišly o krok napřed, nikdy jim nestíhal. Pozorovaly ho, podpíraly, prosily, ale nikdy mu nesvěřily, co se za nimi, v jaký moment děje a jak daleko jsou k vyhasnutí. Občas se domníval, že zoufale čekají na odpovědi, že kladou otázky bez otazníků, pro uvědomění si, jak moc Noaha otazníky děsí. Ale i ji muselo něco děsit, a snad to byly právě otázky bez odpovědí, od kterých on odcházel pro vlastní nerozhodnost.

I tu nerozhodnost v něm viděla. A pokud v něm za tak krátko objevila tolik, mohla také tušit, jak moc ji miluje?

Polekal se. V objetí vždy svírala látku jeho bundy mezi prsty, jako by on sám byl křehkou bytostí, kterou je třeba balit do vrstev proti poranění. Mělo to být naopak. Přál si ji chránit, ztrácela se mu v sevření paží, útlá a křehká, ale ani tak malou ji nedovedl zastřešit před bolestí, která z něho vyvěrala. O tom se ho snažila přesvědčit hlava a jizvy, zatímco srdce na něj křičelo, že nebýt iracionální propagandy, kterou se mu rozum snaží vštípit, tu holku by si vzalo za ženu.

Objímal ji v Giuseppiho lokále a nechtěl ji pustit. Ona se mu v náručí dvakrát zavrtěla, ale jen ji obemkl pevněji. Chystal se promluvit, ale slova mu vázla v krku, tak mu nezbylo než doufat, že objetí promluví za něho. Že její schopnost číst v lidech prohlédne fyzické gesto až na samou podstatu slov: „Prosím, zůstaň u mě. Prosím, nevzdávej se mě. Protože dokud za nás bojuješ, moje srdce sílí a pere se s rozumem. Necouvej ode mě, protože jestli polevíš, rozum srdce udusí a já se tě vzdám. A pak budu nešťastný.“

Nic samozřejmě neřekl a ona se zavrtěla ještě jednou, až zapochyboval, zda její přiopilá nálada neztratila něco ze své obezřetnosti. Co když jeho zprávu nepochopí? Co když od něho odejde? A divil by se? Živoucí světlo jeho majáku začalo žalostně blikat a on tušil, že jí dochází síly.

Zvládneme to, chtěl zašeptat. Věř mi. Ale nevyslovil se a ona se tak mohla jen domýšlet. Přitom mu už dávno řekla, že jen naivní krávy se domýšlí lásky, čímž ho utvrdila, že nehledě na všechny náznak, které v něm přečte, žádnému neuvěří, dokud lásku nepřizná sám.

„Klídeček,“ ozval se Izák znenadání a vytrhl tak Noaha ze vzpomínek.

„Jsem v pohodě,“ ale na plicích se mu usadil smutek. „Brácho, přišel mi stůl,“ zalhal. „Jsem v práci, musím končit. Promiň.“

Izák se s ním nepřel. Nechal se odbýt, do telefonu zamumlal rozloučení a hovor položil. Noah si jeho nezvyklé zádumčivosti všiml právě až v té poslední chvíli, vycítil tíseň, na kterou se měl zeptat, ale spojení umlklo a Noah zůstal sám.

Odložil telefon. Z amplionů pořád hrála ta nesnesitelná hudba a on si přál ohluchnout či omdlít, otupit sluch nebo vědomí snad ne tolik kvůli hudbě jako myšlenkám, co ho pronásledovaly. Nechte mě být, chtělo se mu křičet, ale vystrašil by zákazníky. Tak se jen odevzdaně napil čaje s nadějí, že svou zoufalost spolkne. Ale na jazyku mu stejně zbyla hořkost.

Čaj. I tak obyčejnou každodenní banalitu si teď spojoval s ní a jeho chuť ho zase jednou přenesla do minulosti, jako by opět seděl nad kavárenským stolem a shlížel z patra dolů do ulic.

„Jaký jsi měla den?“ ptal se, zatímco se venku stmívalo, a ona k němu zvedla své zelené oči a potěšeně se zasmála, jako by už jen ta otázka pro ni znamenala svět.

„Kočka mi dnes pozvracela boty,“ zahihňala se. A Noah na ni zůstal zírat v okouzleném pobavení, protože stále nedovedl pochopit, jak neobyčejná je pro ni každá obyčejná chvíle.

„A ty se tomu směješ?“ popichoval ji, zatímco si do čaje vymačkávala citron a zbytek kyselých kapek si slízávala z prstů. Políbila si bříško ukazováčku a po rudě natřených rtech jí stekla citrónová slza. Nechal se tím rozptýlit. Visel na ní očima a docela zapomněl, že se na něco ptal.

„Myslím, že má dobrý vkus,“ odpovídala mu a nepřestávala se usmívat. „Mně se taky kdovíjak nelíbily, jen jsem umírněnější v projevu.“

Když si na to teď vzpomněl, bylo mu pro neznámý důvod do breku. Jako by o něco přišel. Jenže on ji přece nikdy doopravdy neměl a taky ji neztratil, sám se jí vzdal. Uplynulo několik týdnů od noci v Giuseppiho baru, co s ní mluvil naposledy, a přesto pokaždé, když někdo vešel do dveří, zvedal hlavu, jako by existovala šance, že se v kavárně, o které ani nevěděla, objeví s úsměvem na tváři, zelenýma očima a kudrnatou hřívou, do které ji na temeno líbal.

Jeho srdce ušlapané rozumem mělo ještě stále příliš mnoho prostoru na nereálná přání. Kdyby tak přišla. Kdyby se ho nevzdala. A ještě jednou by ho chytila za ruku. „Zahřeješ mi dlaně?“ ptala se ho často a jemu ta otázka zněla jako spása. Nikdy by ji za ruku nevzal první, však musel dostát rozhodnutí svého rozumu zakázat si blízkost. Ale odmítat žádosti druhých by bylo neslušné... Srdce mělo výmluvu, tak si s ní propletlo prsty a vedlo ji ulicí.

Studenti u stolu v rohu dopili kávu a Noah k nim vyrazil sklidit hrnky a přijmout objednávky. Depresivní kluk oblečený v tričku od Sex Pistols mu do rukou podal prázdné šálky, ale s úsměvem se neobtěžoval. Na tváři měl zdeptaný výraz a pod očima kruhy.

„Nemůžete pustit něco jiného?“ požádal Noaha překvapivě jemným hlasem a zvedl k němu podlitý pohled. „Obecně teď nemám úplně nejlepší nálady, ale z téhle hudby mám chuť se okamžitě zabít.“

„Bohužel,“ omluvil se Noah soucitně. Kdyby jen věděl, jak ty ezoterické melodie drásají nervy jemu! Jenže šéfka by nepřežila, kdyby pustil cokoliv jiného, vyběhla by z kanceláře za barem a dvacet minut by mu ve vzteku nadávala, jak může být tak netečný k tělesné a duševní rovnováze, zdravým frekvencím a zatmění měsíce. Nežertoval, měl s tím zkušenost. Kromě faktu, že je štír, tím pádem už od narození odsouzený k neštěstí, se také dozvěděl, že má zablokované čakry a nízký level prostupnosti energií. I když jí vše odsouhlasil, svého nedocílil. Její hudbu musel skousnout. Pak Noahovy myšlenky začaly produkovat depresivní tóny jeho současných úvah a ampliony přestaly být problém.

„Dáte si ještě něco?“

„Víno,“ ozvala se druhá z páru s křiklavě růžovými vlasy. „Rozhodně víno. Červené. Nejlépe flašku!“ ale ani jednou se na Noaha nepodívala, jako by ji nestál za námahu, a on by si její chování snad býval vzal osobně, kdyby mu zrovna nesedělo na mysli, že se mu pohledem vyhýbá docela jiná dívka. I růžové vlasy měly právo mít náladu na hovno, s tím Noah souzněl, tak na objednávku lahve vína jen mlčky přikývl.

Vrátil se za bar, připravil sklenky. Objednávky mu zaměstnají mysl a on na ni zapomene. S tím se pustil do zápasu s korkem, který se tvářil jako spása Noahovy tísně.

„Pivo nepiju. Ale víno mám ráda. Ta se zvířaty na etiketě, jsou nejlepší. Mé oblíbené je gepardí.“

Zase ji slyšel. Představil si její zvonivý hlas, smích, roztomilý úsměv a oči v sloup, co nerady snášely upřený pohled Noahova zapíraného obdivu. Musela být každá jedna obyčejná věc na světě teď nutně spjatá s ní? Jak na ni měl zapomenout? Jak asi?

Ani se neznali tak důkladně, aby ji Noah doopravdy znal, ale přesto měl pocit, že neexistuje nic, co by mu na ní bylo cizí. Nezbývalo mu tedy než se smířit s faktem, že potenciál její duše má tendenci skrývat se všude. Upoutávaly ho teď všechny krásné, neobyčejné, ale i ošklivé a ty dočista nevýrazné věci, a to jen a pouze proto, že u těch všech si ji dovedl představit. Jak na ně hledí, zkoumá je a pozoruje, dává jim pocit výjimečnosti, nebo je upřeným pohledem vyzývá. Květiny a světlo, hvězdy, barvy, úsměvy, objetí, kudrnaté hlavy kolemjdoucích... všude byla ona. A Noah začínal přicházet o rozum.

Popral se s korkem, otevřel láhev a se dvěma sklenkami ji odnesl ke stolu. Růžové vlasy mu poděkovaly přikývnutím a Sex Pistols zabručel mezi řečí o Halloweenské párty, na kterou očividně ztratil náladu. „Téma se ruší. Cílem je se ožrat.“

Noah s ním soucítil, on taky neměl na žádnou párty ani pomyšlení. Kamarádi ho večer nutili jít na fotbal, ale on už jim třikrát řekl, že chce být sám. Toužil si lehnout do postele, zírat do stropu, který ona neměla šanci spatřit či obdivovat, vyzývat ho pohledem a jakkoliv do něho zasít vzpomínku na svou přítomnost; a na chvíli si odpočinout od té nikdy neutichající hádky uvnitř jeho samého, která se vždy a bez výjimky vracela zase zpátky k ní.

Sednul si za barem na zem, hlavu si zabořil do dlaní a ve tmě svých víček se ji snažil vyhnat. Měl mít cvik, pomyslel si. Za poslední měsíc se o to přece pokoušel tolikrát. A za poslední tři roky... srdce se mu sevřelo a myšlenky rozutekly, byť nechtěl myslet ani na jedno. Jenže pravdou bylo, že se mu ve skříni kupili kostlivci a jemu docházely síly tlačit proti křídlu jejích dveří, aby na něj nevypadli. Mohl by zas jednou zavolat doktorce Liedemanové. Třeba si na něho udělá čas, přestože se minule ani nerozloučil. Nechtělo se mu tam. Nesnášel, když si své problémy nezvládl řešit sám, a ano, teď už ty problémy měly množné číslo.

Vytáhl telefon, otevřel kontakty a v podivných zkratkách přezdívek svých kamarádu hledal doktorčino číslo. Našel ho, ale ztratil odvahu. Chvíli váhal s palcem nad tlačítkem vytáčení, zíral na těch devět číslic v řadě, jako by je tím hovorem mohl rozhněvat, a v duchu se pral sám se sebou, se svou neposlušnou hlavou, a ještě s rozvernějším srdcem. V tom mu zavrněla textovka a on úlekem pustil přístroj z ruky.

„Doprdele,“ ulevil si a vzápětí zadoufal, že jeho obhroublost skryla hudba. Vyskočil na nohy a rozhlédl se po lokále, přičemž ho jeden růžový pohled, co ale vůbec nebyl růžový, málem probodl naskrz. Co má za problém? Pokrčil rameny a otočil se zády.

Na chvíli se vyděsil, že telefon už nenaskočí. Upřímně, Noah si uvědomoval, kolikrát ho upustil, úmyslně zahodil, jednou dokonce vztekem spláchnul, jindy zavřel do mrazáku. Ačkoliv za nic nemohl, iphone osm se stal symbolem všech špatných zpráv a on ho nenáviděl. Tvářil se nevinně. Občas vrněl, jindy vyhrával kytarové melodie, nebo jen tak cvrlikal, ale Noah už věděl, že každý ten jeden zvuk má v sobě schopnost rozbít člověka zevnitř, zpřelámat mu duši a zbořit jeho svět.

Nesčetněkrát proto uvažoval, že se ho zbaví. Ale kdysi mu ho koupila máma, tak ho nedovedl vyhodit jen se mu vyhýbal, a právě proto všem vždycky odpovídal tak málo a s prodlevou. Někdy ho jen vypnul a strčil do šuplíku, jindy na několik dní zakopal na zahradě. A pak potkal ji. Od té doby nedal telefon z ruky, byť si žena jeho snů dost pravděpodobně včera zablokovala jeho číslo.

Ale co když ta zpráva... Co když byla od ní? Noahovi se zničehonic zamotala hlava, až měl chuť spadnout zpátky na zadek na zaprášenou podlahu politou vyšlehaným mlékem. Předbíhal. Šance, že by se mu ozvala, přece neexistovala. Nepřišel pro ni. Včera ji zase jednou něco slíbil a zklamal. Udělal vše proto, aby s ním už nikdy více nepromluvila, tak si nezasloužil naděje. Měl je. Srdce mu bubnovalo v hrudi z té vzrušující myšlenky, že by mu odpustila, že by mu napsala, že by třeba zjišťovala, zda má šichtu v kavárně a že za ním míří. Ne, ne, nepředbíhej, vždyť ona o kavárně neví, hrabe ti? Nech ji být. Vždyť přesně takhle sis to přál! Ale Noah si to takhle nepřál, jen nevěděl, jak jinak s láskou naložit. Jak ji milovat a zároveň ji nemilovat tolik, aby mu jeho vlastní život zase nevyhořel od základů.

Telefon naskočil a esemeska, co Noahovi ležela v žaludku, vyplnila obrazovku. Byla od táty. Vysmívala se mu do obličeje a ukazovala na něho prstem, že byl tak hloupý a domýšlivý, že duše, co ji už tisíckrát polámal, by se po tisíci prvé vrátila mu odpustit. Nevrátila. Vynadal si s novým zadostiučiněním a zprávu přejel očima. „Doraz dnes včas domů. Chtěl bych ti někoho představit. Večeře je v osm.“

Zaváhal. Dal by teď cokoliv, aby iphone přece jen nenaskočil a tentokrát nešlo o ztracenou naději, že se jeho anděl zjeví ve dveřích kavárny – byť i tu by rád podržel o chvilku déle – jen se mu na zmiňovanou večeři za nic na světě nechtělo. Snad by ještě chvíli mohl předstírat, že žádnou zprávu nedostal? Půjde s Jirkou na fotbal, nebo přespí u Izáka, stejně na sebe teď neměli moc času. Zkouknou něco na Netflixu, Izák ho přemlouval už minulý týden, a budou dělat, že zapomněli na čas. Otec mu pak bude volat, ale telefony v mrazáku obvykle nechytají signál, to měl Noah ozkoušené, tudíž se vymluví na chybu softwaru a telefon otci ukáže pro důkaz, že hovory nezmeškal vlastní vinou.

Pro lži mu vyschlo v ústech, tak polkl, aby si dodal odvahy, ale ve skutečnosti žádnou nepotřeboval. Lhát nebude a na večeři dorazí, protože táta je to jediné, co mu na světě zbylo, a přece nemůže utíkat po nocích a vyhýbat se vlastnímu domu jen proto, že mu tři roky smutku přijdou málo. Rozhodl se otce podpořit, ale k odpuštění se nedobral.

Důvod večeře mu přišel zřejmý. Měl podezření. Však už několikrát slyšel v domě tichý šepot a kroky scházející schody do přízemí dlouho po půlnoci. Nebylo tak těžké vydedukovat, že se táta s někým vídá, jen nevěděl, na jak dlouho a jak vážně. Proto se teď polekal, jelikož večeře znamenala, že na dlouho a vážně. Nastěhuje se k nim? Bude si hrát na jeho novou mámu? Vyzdobí dům koberci a ze zdi sundá máminy malby? Probudily se v něm nové strachy, o jejichž existenci doposud neměl tušení, a které počínaly seznámením s oním nevítaným hostem, který mohl s tátou trávit samozřejmě tolik času, kolik jen chtěl, ale na ten Noahův neměl absolutně žádné právo.

Přišel mu zákazník, postarší pán utopený pod čapkou s kšiltem, a objednal si kávu. Noah odpověděl přikývnutím a trochu vděčně odložil telefon, aby ušlehal mléko. Myšlenky ho ale nepustily. Zíral do bublin pod tryskou a přemýšlel nad vším možným, jen ne nad rukama.

Ta mléčná pěna nestála za nic.

Ve tři odpoledne vešla do kavárny Katka, aby zadumaného Noaha vystřídala. Usmívala se na něho už z dálky, přes prosklené dveře až z chodníku, a půl cesty odtamtud mu mávala na pozdrav, až Noah zrudnul. „Ahoj, ahoj, tak jak se ti dnes daří? Nějaké novinky?“

Vytrhla ho z letargie, ale nálada, kterou přinesla, se mu líbila podobně málo, proto jen rozpačitě pokývl na pozdrav a pokrčil rameny. Svou kolegyni měl rád, přišla mu milá, ale kamarádi se z nich nestali a už vůbec vlastně netušil, co by měl říkat, aby na něj nekoukala, tolik se neculila a obecně nestála tak blízko. Teď ho opět propichovaly její obrovské, oranžově vystínované oči, a on jako by neměl kam uhnout pohledem, protože všude byla ona.

„Tak co? Nehrneš se domů? Nevadí! Zůstal bys tu se mnou? Ne, že bych chtěla, ne jako, ne že bych nechtěla, to jsem nechtěla říct, že bych nechtěla, jen jsem ti nechtěla dát najevo, že moc chci, no určitě na to zapomeň – hahaha – jde jenom o to, že kdybys neměl kam jinam jít, což určitě máš, jako chápu, že nejsi bezdomovec, spíš jsem myslela, že bys tu třeba mohl ještě chviličku pobýt, kdybys nespěchal, klidně tě zaplatím, ne, počkej ne jako že si tě kupuju, panebože, ale že bys mohl dostat moje dýška a mohli bychom třeba ještě pokecat o životě, o škole, o kapučínu, nebo tak, víš?“

Noah si vyčetl, že si na podobné nálety ještě nezvykl, a zase jednou příliš dlouho mlčel, tentokrát jen proto, aby si rozvzpomněl alespoň na pár jejích slov, které beztak nevěděl, jak okomentovat. „Cože?“ vypadlo pak z něho úplně bez okolků. Dneska nebyl ve formě.

Zasmála se. Dva culíky jí poskakovaly kolem kulatého obličeje, a ne, a ne se zastavit, úplně zbytečně rozrážely vzduch a Noaha rozčilovaly. „Zůstaneš tu ještě chvíli? Já...“ pak si rukou zacpala pusu, aby ta věta vskutku žila jen krátce a Noaha neočekávané ticho paradoxně nepotěšilo, protože se na jeho odpověď čekalo o to déle.

„Moc zákazníků dnes nechodí,“ vysvětloval. „Určitě dnes lokál zvládneš sama, věřím, že jsi šikovná. Na mě bohužel už někdo čeká...“ vymlouval se, ale výčitky ho nedostihly. Odháněl i holky, co rád měl. Trávit čas s těmi, co rád neměl, mu tím spíš přišlo zbytečné.

„Ty myslíš, že jsem šikovná?“ vykoktala Katka, zatímco se Noah oblékal do bundy vděčný za límec, co zakryl jeho oči protočené v sloup.

Jako vážně? Nadával si. Všechna hezká slůvka, co měl pro tu svoji, ji málem vždy odstrčila, dohnala k slzám, postrčila k útěku. Holky, na kterých mu nezáleželo, se oproti tomu držely vždy blízko, smály se jeho skoro žalostnému nedostatku vtipu a nechtěly se pustit. Na chvíli zatoužil, aby měla Katčinu neodbytnost, ale pak mu došlo, že ona ji má, jen on jí už příliš mnohokrát pohrdl, a i ona měla svou míru ženské pýchy.

„No jasně, že jsi šikovná. Jinak by tě k nám přece nevzali!“ Sehnul se pro batoh, odhlásil se z kasy a otočil se k odchodu. Pochopil, že naivně...

„Jsi moc milý, Noahu, díky. Trochu jsem se bála, že tu třeba něco popletu, ale zatím si myslím, že mi práce docela jde, že si zatím nikdo nestěžoval. Vlastně minule jeden pán s knírkem, co si objednal flat white, jenže my nejsme s tryskou moc kamarádi, tak se mi nepovedla pěna, a on potom křičel, že tady zaměstnáváme dementy, ale neboj, já jsem mu odpustila, někdy člověk nemá svůj den, že jo, hihihi. Hlavně jsem se bála, aby se to nedozvěděla šéfka, ale byla tehdy zrovna na hodině mantry, a zatím nic neříkala, tak se to k ní asi nedostalo. A proč se vlastně jmenuješ Noah? Ty nejsi Čech? Takové jméno jsem totiž ještě neslyšela, ale můj brácha se jmenuje Čestmír, což taky není zrovna obvyklé, ale aspoň obsahuje mír, takže musí mít nějaké slovanské kořeny.“

Noah už byl na pět kroků od baru, věděl, že kdyby se nebál o svou pověst, stihl by se za Katčin monolog dostat až k autu a v něm na jižní spojku, ale nechtěl být hajzl. Proto na pět kroků zastavil, poslouchal její štěbetavý hlas a přemýšlel, proč ho asi tak nemohl vystřídat Štěpán. „Moje máma,“ začal pak odpovídat, ale srdce se mu sevřelo, jako by mu chtělo zakázat dostat slova přes zuby, „byla Angličanka,“ zašeptal s pohledem připíchnutým na menu otisknutém na stěně a jen na setinu sekundy měl v hlavě docela prázdno. Pak ho opakovaně udeřil onen minulý čas a Noah se křečovitě usmál jen aby zamaskoval slzy. „Musím jít. Na viděnou příště,“ a s tím se otočil.

Vyšel ven, přesto s pocitem, že ho od baru ještě pořád vidí Katčiny velké oči, co s nimi nechtěl nic mít, proto uskočil z cesty, jen aby ho zakryl roh. Na cestě k autu šlapal po trávníku, držel se u zdi a hlavu měl skloněnou, aby nebyl vidět oknem. O kus dál už ho skryly stromy. Tam na lavičce seděly růžové vlasy a triko Sex Pistols a pálili cíga a Noah dostal po té ukrutné směně hroznou chuť na trochu kouře, ale jich se ptát nechtěl a ta svoje zapomněl v autě. S příslibem nikotinu přidal do kroku, přestože jinak nespěchal.

„Hej! Počkej!“ zaslechl a zastavil, byť na něj to být nemohlo. Ale bylo. Od lavičky se k němu hnaly růžové vlasy a zase ho propichovaly pohledem, div že se o něj nepořezal. „Ty jsi Noah!“

Zrozpačitěl, nebyla to otázka, ale on své jméno znal, měl jí to dosvědčit? Proč a jak ho znala, taky netušil. Obvykle měl špatnou paměť na tváře, ale růžová ho pálila do očí a on neměl pocit, že by ji býval zapomněl. Usoudil tedy, že se k němu žene docela cizí člověk, co zná jeho jméno a nevěděl, jak se ohledně toho chovat.

„Ta holka. V kavárně. Ty s ní chodíš?“

„Cože?“ Noah zavrtěl hlavou a o krok ustoupil. Přál si, aby už dnešek skončil, přitom byly tři, před ním celé odpoledne a navrch jeden docela nepříjemný večer. Rozhodil rukama s pohrdavým výsměškem nad někým, kdo druhým strká nos do soukromí, ale neřekl nic. Daleko víc mu vrtalo hlavou, zda se znají a pokud, tak proč je vyslýchán. „Co je ti do toho?“

„Tak chodíš s ní?“ ptala se zoufale. Až teď v ní našel trochu strachu, přestože jí jakýsi vztek dodával odvahu. Visela na něm očima a on si jen přál, aby na něj všichni už proboha přestali zírat!

„Nechodím. Pracujeme spolu. Je trochu otravná. Teď kdybys mě laskavě nechala na pokoji a vrátila se k Sex Pistols dřív, než začne žárlit a rozbije mi hubu, díky.“ Chtěl jít domů. Pak si uvědomil, že tam na něho čeká jen další nepříjemnost, tak se přestal upínat na místa a prostě chtěl jen zmizet. „Co? Leo? Ne, ne, my spolu... my jsme jen kamarádi, tak to není, on... nežárlí, on je... v pohodě.“ Zmateně se ohlížela po svém společníkovi, který s telefonem u ucha poodešel k silnici, a koktala výmluvy, které už Noah neslyšel. Mířil k autu a náladu měl tak temnou, že měl chuť si lehnout na silnici a počkat na klakson.

Ne, Noah, doprdele, roky terapie v tahu. Tyvole, vzchop se trochu! Odemknul auto, naskočil dovnitř a dveře frustrovaně zabouchl takovou silou, že se rozvibrovala skla. Opřel si hlavu o volant a snažil se vzpamatovat, ale mysl se mu točila v kruzích a on si nedovedl pomoci. Máma, Večeře, Silnice, Klakson, Provinění a Ona. Na ní se zastavil, viděl její tvář, její úsměv, kudrny, zelené oči, ale ne ty děsivě obrovské, jaké ho dnes pronásledovaly na cestě z kavárny, ale dokonale krásné oči, nebo jen prostě obyčejné oči, docela obyčejné, ale její.

S tou myšlenkou vytáhl z kapsy telefon a opět se prohraboval adresářem, aby našel číslo doktorky Liedemanové a konečně ho vytočil. Odevzdaně si přiložil přístroj k uchu, a zatímco čekal na vyzvánění, sám sebe přesvědčoval, že dělá správně. Potřebuješ pomoc, Noah. Potřebuješ pomoc.

„Ordinace doktorky Liedemanové. Pokud máte zájem si zabukovat schůzku, jsme bohužel pro březen již plně obsazeni kromě příštího pátku a... dnes se tu udělalo na poslední chvíli okénko mezi čtvrtou a pátou.“

2. kapitola

Noah seděl na tmavě zeleném manšestrovém gauči v kanceláři, co se tvářila jako obývací pokoj, ve třetím patře činžovního domu s okny do náměstí. Přestože nebylo pozdě, v pokoji už svítily lampy a jejich tlumená světla se odrážela v širokých oknech osázených nekvetoucími orchidejemi. Noah neměl orchideje rád, ale chápal, že květiny i to nepříjemné světlo mají člověku pomoci cítit se pohodlně, aby hrabání se ve vlastním neštěstí nevyznělo tak negativně. Pousmál se. Terapeutka, doktorka Liedemanová, sedící naproti ve staromódním růžovém ušáku jeho výsměch sice viděla, ale nekomentovala. Nasadila si brýle, do ruky vzala blog a s tužkou se k němu sehnula. Mluvila pak s pohledem upřeným právě jen do bloku, aby měl Noah dost soukromí se zpovídat.

„Jsem ráda, že ses tu objevil, Noahu. Už jsou to...“

„Dva roky,“ doplnil ji bezděky s myšlenkami na dobu, kdy sám sebe přesvědčil, že nikoho nepotřebuje, mámu že mu nikdo nevrátí a cítit se na hovno je v pořádku. Přikývl, že si je vědom svého času a vrátil se k orchidejím.

„Co tě přimělo se vrátit?“

Noah za tu dobu zapomněl, jak je nepříjemné sedět na pohodlném gauči, koukat se z výšky na tramvajové vedení a našedlé nebe, ale nic z toho vlastně nevidět. Zkoumat svoji hlavu, dívat se z okna ven, a přitom se dívat oknem dovnitř. Popálit se o tlumené světlo jen proto, že člověk běžně žije v temnotě. Odpovídat, přitom se sám sebe ptát dvakrát tak urputně, často bez rozhřešení. Byl unavený dřív, než doopravdy začali. Musel si připomenout, že tentokrát se pro terapii rozhodl sám a to proto, že nemohl dovolit, aby ho zachraňovali jiní.

Věděl o jedné, co by to dokázala...

„Myslím, že jedna holka,“ zašeptal a navádět nepotřeboval. „Je jedním z těch lidí, co vám vezmou dech, což je strašně uklidňující, až zapomenete, že jinak nestojíte za nic. Když jsem s ní, tak mám čistou hlavu... jako by léčila dotykem a nasávala do sebe všechnu bolest a zlost, co normálně cítím. Ale pak zmizí a s ní zmizí i klid. Všechno špatné se vrátí, a navrch ještě vztek, že jsem ji nechal jít, a bolest, že jsem ji musel nechat jít. A já musel, víte? Kdybych ji držel, tak by mě vyléčila, ale určitě by zčernala vším tím zlem, co ze mě smývá... Takže jsem se za vámi vrátil, protože ve mně probudila touhu, kterou jsem nikdy dřív neměl... touhu být dost silný, abych nepotřeboval pomoc, protože kdybych nepotřeboval pomoc, mohl bych s ní doopravdy být. Víte, největší problém je asi to, že doopravdy věřím, že ti, co miluju úplně nejvíc, vždycky zmizí. Já vím, že se mi to budete pokoušet vymluvit, ale oni doopravdy mizí. Zatím vždycky zmizeli. A musí mizet. Jinak by život nedával smysl...“

Doktorka zvedla zrak a Noahovi se zdálo, že zaskočeně, snad že ho nikdy neslyšela mluvit tolik. „Máš pěkný hlas,“ zašeptala, aby mu potvrdila domněnku, ale docela jiná analogie ho odnesla z místnosti zpátky do baru, kde spolu s objektem své terapie seděl na baru úplně první noc, co se potkali.

Kudrny měla stažené dozadu a on si strašně přál rozevřít její sponu a vypustit tu tmavou džungli do své tváře. Jistě jí tehdy taky vlasy voněly po růžích, jak se o tom pak přesvědčil, když ji jindy líbal na temeno hlavy. Ale úplně poprvé se jí příliš bál dotknout. Seděli, povídali si a popíjeli z půllitru a jeho tehdy úplně pustila chuť na nikotin. „Už mi prozradíš své jméno?“ ptal se po sté, ale docela marně. Zahihňala se, což se Noahovi na rozdíl od jiných dívek zdálo perfektně okouzlující, a naklonila hlavu trochu do boku. „Máš moc pěkný hlas,“ špitla a Noahovi se rozbušilo srdce.

Všechno jako by se stalo strašně dávno. Přitom nemohly uplynout víc než dva, tři měsíce? Na život bez ní si teď pamatoval jenom letmo, tím spíš, že v každé jeho myšlence byla ona. Kdyby tu noc věděl, že ji potká, až vejde dovnitř baru, snad by si venku zapálil o pár cigaret navíc, pak by Izáka odlákal na myšlenku diskotéky a s falešnou záminkou by utekl do noci. Vážně? Jistě že ne. Krabičku by i se zapalovačem vyhodil do koše, protože by je nepotřeboval, a vešel by tak, jak vešel tehdy, možná trochu kvapněji pro myšlenku, že ji má na dosah.

Vešel do přítmí. Giuseppiho bar měl rád a chodíval tam často, tak by zvládl popsat každou maličkost od karamelových světel lamp až po skleněný oltář vyskládaných alkoholových lahví. Často se tu scházeli s Jirkou, Andrejem, Izákem a pár dalšími kamarády ještě ze střední. Rohový stůl až úplně vzadu byl obvykle jejich, ale toho večera obsazený. Noah zahnul rovnou na bar a neztrácel čas snahou rozeznat obličeje těch, co mu kradou místa, v patách Izáka s několika poznámkami právě oním směrem. Noah se mu smál. Dneska byli stejně jenom dva, stavili se na jedno, dvě piva a na ně stůl nepotřebovali. Vyskočil na barovou stoličku a tu kamarádovu cíleně odkopl, aby zavrávoral.

„Hele, hele, brácha. Tobě to minule nestačilo? Ti říkám, že jestli si tu něco zlomím, budeš mě zas vozit po doktorech!“ Udeřil ho do ramene trochu silněji, než Noah čekal, což mu mělo být oplaceno, jenže naštěstí pro něj se za barem zjevil Giuseppi, utěrku přes rameno a půllitry v rukou.

„Dneska něco ostřejšího?“ lákal je, zatímco jim po baru poslal dvě piva a vesele se šklebil. Ale Izák nebyl ve své kůži a Noah to z něho cítil, přestože mu scházelo vysvětlení. „Ne, díky,“ slyšel se říkat, přitom jemu by panák přišel vhod. „Co se děje, Izáku?“

Izák se neusmíval. Obvykle se smál úplně všemu, ale teď se topil v pivě, pohled bořil do telefonu a nohama nervózně kopal. Noahovi se nesvěřil. Snad byl jenom podrážděný ze školy, nebo z nějakého románku, co mu nevyšel, ale o těch Noah obvykle věděl, tak si začal dělat starosti.

„Nic mi není, brachu. Jen nemám náladu,“ a dál se skláněl nad telefonem, střídavě ho rozsvěcoval a zhasínal, jako by čekal na zprávu, co ne a ne přijít, a na kamaráda se stěží podíval.

Dopiju jedno a půjdu, rozhodl se docela ignorován svým společníkem a půllitr si nahnul ke rtům v takovém sklonu, aby byl za pár minut zase zpátky venku na ulici. Jenže právě tehdy mu někdo zaklepal na rameno.

Otočil se do boku následován Izákovým pohledem, kterého ten nově příchozí vytrhl z letargie. „Ale ne,“ slyšel ho šeptat a na chvilku mu blesklo hlavou, jestli snad dostal zprávu, na kterou čekal, ale pak jeho oči předběhly mysl a on pochopil. „Ale ne,“ zopakoval po Izákovi a zalitoval, že s pivem nebyl rychlejší.

„Zdravíčko!“ O rameno se mu opírala Magdaléna, dlouhé odhalené nohy křížem, nahnutá dopředu tolik, že ji Izák musel vidět hluboko do výstřihu, blonďaté vlasy sčesané na jednu stranu. Jejich konečky lechtaly Noaha na tváři a on je nenáviděl tolik, že měl chuť ji Izákovým kapesním nožíkem ošmikat na krátko. „Jak se máte, fešáci?“

„Ale ne,“ zopakoval Izák jejím směrem, s Noahem si vyměnil ustaraný pohled a vrátil se k telefonu. „Copak je Giuseppi jediný podnik ve městě?“ vykřikl naštvaně přes půl lokálu, ale ani tak se neurazila.

„Magdo,“ pozdravil ji Noah a vrátil se k půllitru, aby už konečně mohl jít. Dopil ho naráz a hrabal se na nohy, ale Magda ho za rameno strčila zpátky. „Barmane, ještě dvě!“ volala, přestože Noah už nechtěl, a s paží kolem jeho zad se sesunula na stoličku vedle.

Situace už nemohla být horší. Až na to, že se Izákovi konečně rozsvítil telefon a kamarádovi se do tváře vrátilo nadšení. „Noahu? Bráško? Já se omlouvám, že je to dneska tak nevhod, ještě když je tady...“ bradou ukázal k Magdě, „ale já bych potřeboval... já už musím jít, se mi to dneska strašně málo hodí, ale někdo na mě čeká, teda máma by se mohla zlobit, že... stejně bych neměl tolik pít, se, doufám, nezlobíš. Ti to určitě vynahradím!“

„Teď nemůžeš jít, Izáku!“ Polekal se. Co tady bude proboha dělat? Sám? S ní? „Ne, Izáku, teď nemůžeš odejít! Nebo si něco vymysli, půjdu s tebou! Vždyť mě tady přece nemůžeš nechat, zbláznil ses?“

Ale Izák už ho neposlouchal. Strojil se a na bar sypal drobné. „Hele, já hrozně spěchám. Ale máš to u mě! Jsi kámoš. Tak se drž, já už fakt pospíchám...“ a s tím ho zase jednou trefil do ramene a zamířil ke dveřím. A pak se ztratil.

Giuseppi jim donesl piva a hodil po Noahovi pohledem, který se mu nelíbil. Jako by mu říkal: Pěkná holka, kamaráde! Jsi pašák, ulovil jsi kočku! Ale on jeho názor nesdílel, a kdyby mohl, běžel by teď ulicí za Izákem, přestože vlastně nevěděl kam. Rostla v něm frustrace a zoufalost, co se dohromady slévaly v chuť pozbýt vědomí, a protože před ním stálo pivo, co ho zavazovalo zůstat, napil se. Ne, šel by i tak. Magda po něm vrhala pohledy a svůj půllitr nesla jeho směrem, aby si přiťukli.

„Na zdraví, krasavče, jak se máš? Dlouho ses neozval, jsem se bála, jestli ještě žiješ,“ zasmála se a rozpačitost zapila pěnou. A Noah už byl zase na půl cesty ke dnu, protože střízlivý ji nemohl vydržet.

„Jo, dobrý,“ zamumlal dřív, než polkl a sklo položil na bar. „Magdo, jsi hodná, že jsi mě přišla pozdravit, ale já nemám moc náladu, promiň...“

„Ale vždyť no problem, já tě znám,“ přesvědčovala ho. „Nemusíš se přemáhat, vím, že jsi pořád mrzutý,“ smála se. „Můžeš mi třeba jenom vyprávět, co jsi poslední dobou dělal, že ses neměl čas ozvat, nebo jsem ti snad nechyběla? Myslela jsem, že minule jsme se měli hezky ...“

A Noah byl v pasti. Znovu se chytil skla, jako by mu bez něho hrozil pád na podlahu, a celé pivo dopil. Měl bys brzdit, slyšel rádce ve své hlavě, který byl ve skutečnosti jen jeho vlastní zkušeností s opilými večery, ale tentokrát ho neměl sílu poslouchat. Snad až Magdaléna přestane mluvit. Ale ona nepřestávala.

Nechtěl jí ublížit. Měli se kdysi přece docela rádi. Pravá láska to nebyla, ale ještě na střední spolu trávili dost času na to, aby jim druzí říkali pár. Dneska už věděl, jak byl naivní, jak nesvobodné vztahy mohou být a jak těžko se z nich dostává. Zapletl se do pavučiny vlastních rozhodnutí, kousek po kousku, až zůstal úplně nehybný, jako mušky visící v síti čekající na smrt. A začalo to nevinně, skoro jako teď, jedním pivem, od kterého přece nejde odejít, když na vás někdo mluví, dáte si druhé a třetí, až se vám rozváže jazyk, tak si u čtvrtého, pátého povídáte, než po šestém a sedmém vyrazíte domů ve dvou. A ona se snad doopravdy zamilovala, ale jenom proto, aby byla vidět, aby mohla nosit sukně ještě kratší a měla v krvi víc adrenalinu, když Noahovi za zády lovila jiné. A pak se vracela s omluvami zase jen proto, aby s ním byla vidět, aby ji vozil autem, aby byl náplní jejího času. Z takové sítě je těžké se vyplést. Zvlášť když se Noahovi moc nechtělo, protože se bál být sám se sebou, mít čas přemýšlet, mít čas vzpomínat. Pak ho nechala. On pro ni neutrousil slzu, ale rozejít se by sám nedokázal. Tehdy si sám před sebou slíbil, že už se víckrát nenechá namotat. A minule... to byl jen úlet, jen jedna noc, jen tělesná nezbytnost. Ale hlavně! Hlavně to nebyla láska.

„Minule jsme byli opilí, Magdo,“ začal větu, kterou nevěděl, jak dokončit. „Rozešli jsme se a jedna noc to nemění.“

„Ale třeba jsme udělali chybu, nemyslíš, Noah? Nechybím ti snad? Ty mi chybíš. Myslela jsem, že bychom si mohli dát ještě jednu šanci. Že...“

Neposlouchal ji. Přes místnost se k němu blížila dívka, co jí oči v karamelovém přítmí lokálu svítily zlatě a docela ho oslnily. Byla jako přízrak, látka šatů se jí vlnila kolem těla až ho zhypnotizovala. Každý její krok byl jako pohyb v tanci, i přesto, že ji viděl zavrávorat, pak dokonce nervózně zastavit a otočit se zpátky ke stolu, od kterého původně vyrazila. K Noahově stolu v rohu! Ale hlasy ji odtamtud ze tmy postrčily v kroku a ona se dala opět do pohybu. Jde ke mně, Noah znejistěl a dlaně se mu zpotily. Ona snad doopravdy míří sem! Ale neměl sílu odvrátit zrak, aby ho snad nepolilo horko, kdyby šla jen na bar pro tácek panáků. Zlaté oči ho namotávaly do zajetí a on zapomněl, co si kdysi slíbil, když se mu podařilo zbavit se Magdalény.

„... Že bys třeba dneska přespal u mě? Kdybys chtěl, víš? Máma je stejně mimo město...“

Ale to už zlaté oči byly na krok, minuly Magdu a zastavily přímo před ním, jako by jim Noah stál v cestě k baru. Několikrát uhnuly, snad aby si dodaly odvahu, pak se ale opatrně vrátily a sladce usmály. A Noah už byl připravený na cokoliv, protože si nedokázal představit, co se asi stane, v uších mu bušilo vlastní srdce a on byl rád, protože přes něj neslyšel Magdin skřípavý hlas. „Já se omlouvám,“ špitly mu na pozdrav oči, co se v bezprostřední blízkosti vybarvily do zelena, a pak ho políbily.

Ovšem jen letmo. Cítil rty na těch svých docela lehce, jako by si je vymyslel. Ale tušil její vůni, a ta ho utvrdila. Vůni, co přitom nemohla být parfémem, spíš vlastním dechem její kůže. Blouzní? Polibek netrval dlouho a už by hned zase mizel. Noah věděl, že ho ztrácí, přitom si teprve začal uvědomovat, co se děje, pro náhlost si ho nestihl užít, utopit se v něm, zapsat si ho do paměti a už by se měl rozloučit? Slepě zalapal po jejím těle, až našel boky a pas a přitáhl si ji trochu blíž. Pootevřela rty, ať už překvapením nebo touhou, políbila ho s novou vervou, co pro strach před tím neměla, a Noah se v ní na chvíli rozplynul, jako by zapomněl, kým je a co utápí v alkoholu. Že tu holku vůbec nezná mu přišlo na mysl až v momentě, kdy Magda seskočila z barové židle a na cestě ke dveřím do nich uraženě strčila. Teprve pak se oddělili, ona dočista červená v tváři a on dokonale zmatený.

„Já se moc omlouvám,“ zašeptala a oči opět sklopila k zemi. „Nechtěla jsem ji odehnat, my jen hrajeme hru, takovou hloupou hru, kdy jeden plní úkoly, když nechce říkat pravdu. Byl jsi můj úkol, víš? Stejně za to může Ema,“ otočila se k rohovému stolu, ale jeho osazenstvu padal do tváře stín a Noah neviděl víc než postavy smějící se ve tmě. „Co mě to vůbec napadlo líbat cizí muže! Doběhnu ji a všechno vysvětlím. Neměla jsem tolik pít, já pro ni dojdu.“ Zelené oči ho začaly opouštět a jemu se sevřelo srdce.

„Počkej!“ vyrazil dva kroky za ní, a přitom ji chtěl chytit za paži, ale bál se, že už s tím pasem překročil hranici cizinců, tak si nakázal se jí víckrát nedotknout. Jeho hlas ji stačil zadržet, otočila se na místě a zeleným pohledem se ptala po důvodu. „Já a ona... my nic nejsme... Chci říct, že... kdybys hned nespěchala za kamarády, tak... byl bych rád, kdyby sis... přisedla?“

„Lituješ toho?“ zeptala se doktorka Liedemanová a vytrhla Noaha z minulosti. „Pardon? Lituji čeho?“

„Lituješ rozhodnutí nechat ji jít?“ zopakovala. „Víš, je důležité umět se vyrovnat s vlastním rozhodnutím a vlastními činy. Jen je někdy třeba zpochybnit vlastní vyrovnanost, abychom se neutvrdili v něčem, co si vlastně ani nepřejeme.“

„Ale já si to tak přál,“ ujistil ji, přestože v myšlenkách sám sobě odporoval. „Ale,“ chtěl se obhájit, ale nemohl se soustředit, však doktorka ho neobvykle probodávala pohledem, jako by i ona tušila Noahovu lež.

Jistě, že to tak nechtěl. Přál si přece, aby každé zaskřípění dveří byla ona, hledající ho, nesoucí odpuštění a lásku. Ale kdyby to byla ona, zbaběle by se schoval za nábytkem. Však ji záměrně včera nevyzvedl a ani se neomluvil, byť nic důležitého na práci neměl. Na několikrát jí zlomil srdce, aby se ho vzdala a zachránila se. Za její křehkost odmítal být zodpovědný. Odmítal, aby byla zodpovědná za něho.

Zaváhal. Zlobila by se, kdyby ho slyšela, jak o ní mluví. Věděl, že nebyla křehká. Vypadala tak v těch svých romantických šatech s obličejem utopeným v kudrnách, ale ve skutečnosti byla silnější než on sám, a tím mu naháněla strach. Věděl, že by se o něho dovedla postarat. Snad možná jedině ona. Ale nakonec by ji udusil vlastí tíhou svého smutku, to ovšem pouze za okolností, že by jim osud přál společnou budoucnost. Ještě by mu ji také mohl vzít jako to udělal s mámou. A nevzal-li by ji, mohl by jim vzít onu lásku, až by z nich nezbylo nic než prázdné album s prstýnky, jak se to stalo Izákově tetě. Takovou budoucnost nechtěl, a přece k ní byl odsouzen, protože v jeho životě se lásce nedařilo. Svůj strach jí ale nikdy nesvěřil, protože tušil, že by se snažila dokázat mu opak.

„Dobrá. Máš pocit, Noahu, že je možné, aby si člověk něco přál a zároveň nepřál?“

Nevěděl. Chtěl, aby se doktorka zase vrátila k bloku, protože pohled, kterým ho zkoumala ho dováděl k šílenství. Přikývl. Přiznal si, že ji odstrkuje a zároveň po ní touží, a došly mu výmluvy.

„V pořádku. A existuje nějaké řešení, že by takovou věc, co si člověk přeje a zároveň ji nechce, také mohl mít a zároveň nemít?“

Začal vrtět hlavou dřív, než se stihl zamyslet. Doktorčina otázka zněla absurdně. Proč se nechat chlácholit myšlenkami na štěstí, tušil, že ho žádné nečeká. „Jak by to tak asi vypadalo!“ vyprskl pohrdavě a pohled stočil k oknu. Mezitím se setmělo a pouliční lampy se rozhořely. „To zkus říct ty mně,“ zaslechl zpoza bloku.

Oddechl si, promnul oči. Přál si vědět, kolik je hodin, protože se děsně netěšil domů, a zároveň by byl nejraději vyskočil z gauče a vrhnul se ke dveřím. Nevěděl, jak odpovědět. „Nevím. Asi bych ji mohl vídat jednou, dvakrát týdně. Vždycky jí koupit kávu, nebo sklenku vína, a pak ji zase na večer odvézt domů. Ptal bych se, jaký měla den a jaké má sny, ale na její otázky bych neodpovídal... Protože kdyby ano, ptala by se čím dál víc, a pak by si buď ublížila, nebo by utekla. Domů bych ji nebral. Nechtěl bych, aby se ptala na mámu, protože chlapi přece nepláčou a já... takže bychom se potkávali venku, nebo v kavárnách v centru. Pak bych se vždycky vymluvil, že mám večerku a utekl bych do noci. Ale ne proto, abych se jí zbavil, ale abych ji vysvobodil. Abych ji musel pustit. Protože jinak bych s ní byl moc dlouho a začal bych mluvit, a pak by si buď ublížila, nebo by utekla, a to bych si strašně nepřál.“

Zasnil se s pohledem z okna. Viděl její zelené oči a zářivý úsměv, který se snažila zkrotit, aby nepoznal, že se jí líbí. Ale doopravdy se jí líbit nemohl. Vždyť co je zač? Pobuda, co pozdě po nocích vysedává v baru, aby se vyhnul rodinným večeřím, co už nikdy nebudou stejné. Od prvního momentu, co se k němu blížila tanečním krokem přes opilý lokál, tomu nechtěl věřit. A nevěřil tomu doteď, jen s tím rozdílem, že byl zamilovaný až po uši.

„Proč to tak neudělat, Noahu?“ ozvala se doktorka, aby mu připomněla, že je v místnosti také. A s tím vypršel čas jejich společného setkání, Noah byl vyprovozen na chodbu a ponechán ve tmě točitého schodiště do přízemí. Schody seběhnul lehčeji, než je stoupal. Sezení měl za sebou a dostihla ho úleva. Pak si ale vzpomněl na otázku, co ho vyprovodila, a na posledním schodu u vstupních dveří málem zakopl. Tu naději nechtěl, a přece se ho nepustila.

Noah měl pocit, že si vůbec ale vůbec nepomohl.

3. kapitola

Vyšel z budovy a zamířil přes náměstí. Vytáhnul telefon a vytočil na něm Izákovo číslo, aby ho přemluvil ke společné večeři se svým otcem. Trochu tušil, že mu dá košem, protože kdyby byl na jeho místě, vysmál by se mu. Každý má svých rodinných trapností dostatek, tak proč se nechat uvrtat ještě do těch cizích. Izák mu hovor nevzal ani na podruhé a Noah ztratil i tu nejmenší naději, kterou v sobě doposud měl. Byl na to sám.

Na chvilku se ztratil v úvahách, komu jinému zavolat, zatímco míjel vstupní portál a sbíhal kostelní shody na cestě do parku. Kamarádů měl spoustu, ale žádného nenáviděl tolik, aby ho zval na večeři s otcovou milenkou. Došel k přesvědčení, že nikdo z nich stejně není dost šílený, aby takové pozvání přijmul. Snad až na Jirku, ale ten chtěl s Andrejem koukat na fotbal a možná že se jich sešla celá parta a pokud se jim Noah vůbec dovolá, budou ožralí a napadne je nějaká volovina, jakože k večeři přijdou všichni, což by ostatně nebyl nejhorší nápad, aspoň by nebyl prostor na cizí ženské... Pak se Noah zarazil, co že vymýšlí za blbosti, a všechny naděje na záchranu spolkl.

Ale možná... že by pozval nějakou holku? Otec stejně netušil, s kým se syn vídá, tak by mohl tvrdit, že s ní chodí, a část pozornosti odhodit na ni. Jenže koho pozvat? Magdu? Ne, od té holky se musel držet dál, tím spíš že se jí nešlo zbavit. Katku? Věděl, že by přišla, ale on s ní nechtěl trávit večer. S žádnou z těch holek vlastně nechtěl trávit večer, tím spíš je zvát k sobě domů, ke svému stolu, do své rodiny. Pak si uvědomil, že jeho rodina už stejně neexistuje a popadl ho vztek.

„Proč to tak neudělat, Noahu?“ zazněl mu v hlavě doktorčin hlas, až se Noah lekl. Večer byl chladný, strčil si ruce do kapes a na cestě zahnul dál od řeky. Lhal si. Jednu holku by si domů přece rád přivedl, a právě té jediné odmítal zavolat, protože by si ji už nikdy víc nedovolil opustit. Ale v dálce zahoukal vlak a jemu došlo, že si ji opustit dovolil, a ne kdovíjak dávno. Byl dobrý člověk? Pochyboval.

Měl strach. Strach, že pochybuje i ona. Kdysi mu tvrdila, že v něm vidí dobrotu a laskavost, že je jeho srdce nejkrásnějším, které kdy viděla, a on jí samozřejmě nevěřil, přestože se těm zeleným očím nedalo odporovat. Vzpomínka mu na rty vrátila úsměv a on se zastavil u fontány s andílky, aby se zahleděl do vody.

Vítr na hladině mu rozmazal tvář a pod bradou mu proplaval list. Ničeho si nevšiml, protože ač zíral do vody, pozorností byl zase někde daleko, tam, kde se cítil dobře. Stáli spolu před barem, trochu stranou od vchodu, skrytí javory, aby je nikdo z jejich přátel neviděl. Měl tehdy výčitky, že tam Izáka nechal o samotě, ale zmizely bez prodlení. Nahlas by se nepřiznal, ale byl šťastný. On, ona, tma a světlo lamp odrážející se v zelených očích. Kudrny jí zářily jako svatozář, a on se jich toužil dotknout, ale příliš se bál. Na co spolu čekali ve stínu javorů, nevěděl. Ale kdyby nikdy nepromluvila, byl by právě tak šťastný.

Dotáhla ho tam za ruku, když ho našla před barem s cigaretou třeba čtrnáct dní zpátky, naposledy, co se viděli. Když nad tím Noah přemýšlel, viděl ji jen párkrát. Několik týdnů si ale ve dne v noci psali a on věděl, že potkat se už není důležité, protože pozornost si najevo dávali. Víc nepotřeboval. Snažil se do ní nezamilovat, což bylo osobně poněkud složitější než na popraskaném displeji, co občas spával v mrazáku. A ona se asi zlobila, že jí nedává najevo lásku, možná si dokonce myslela, že ji k ní necítí, ale on se přitom jen úspěšně bránil, přesně jak si usmyslel. A proto se distancoval.

Ale tehdy se ubránit nedovedl. Stáli pod javory, dívali se na sebe a čekali, přitom netušili na co. On by vydržel čekat až do rána, ale jí se nesvěřil, protože by si jeho slova vyložila jako souhlas, a ten jí přece dát nechtěl.

„Chtěla jsem s tebou jen na chviličku mluvit,“ přiznala se a ruce jí asi zábly, popotáhla si rukávy. „Doufám, že se nezlobíš, že jsem tě odtáhla... já moc nevím, jak se to dělává...“ ale Noah se nezlobil, myslel si, že všechno, co ona dělá, je dokonalé a jinak by to nechtěl. Přikývl utopen v zalíbení, přestože ona si jeho pohyby mohla vyložit jako podráždění. „Čekají na tebe?“ ujišťovala se a v rozhovoru zrozpačitěla, až se ho snad chtěla vzdát. „Možná bychom se měli vrátit.“

„Ne, to ne...“ vykřikl, přitom nebýval zbrklý. Zaváhala, ale pak ji přemohl smích, co jí trochu ulevil. „Dobře,“ nervózně přikývla.

„Chtěla jsem s tebou mluvit, protože... myslím, že máš moc dobré srdce, Noahu. Neznáme se dlouho, já vím... ale... z těch několika setkání co jsme měli... Chtěla jsem jen, abys věděl... že máš tu nejkrásnější duši, kterou jsem kdy viděla... ježíš, teď zním strašně hloupě,“ zasmála se a on se bál, že umlkne, tak ji chytil za ruce, aby jí dodal odvahu. Zkameněla a shlédla k jejich propleteným prstům. „Já... nejsem si moc jistá, co ke mně cítíš... a třeba taky nic, to je úplně v pořádku, nezlobila bych se... ale měl bys vědět, že z tebe září laskavost, a že nesmíš nikomu dovolit, aby ji podupal...“ Stiskl jí ty ruce o něco silněji, aby se nerozbrečel. „Jen doufám, že se nezlobíš, že takové věci říkám. Já jsem ti je potřebovala povědět, abys nezapomněl... že jsi důležitý... pro mě.“

Stáli ve tmě. Noah cítil, že jí nervozitou žahnou tváře a rty, a hrozně si přál ji políbit, jen přece nemohl, protože se bál. Její slova mu rezonovala v uších a on už dopředu věděl, že pár týdnů neuslyší nic, než právě je. Všechno, co si on myslel o ní, ona bez důvodu vyznávala jemu, a on nechápal proč. Čím ji tolik učaroval? Vždyť se toulá po nocích, strachy topí v pivě a lidem se vyhýbá. Přečetla ho dobře? Prokoukla brnění jeho bolesti, co ho chránilo před láskou?

Noah se s nikým takhle necítil a o nikom dřív nevěřil, že by mu dokázal pomoci. Teď našel anděla, světlo svého majáku, a nemohl si ho nechat, to jediné ne, protože si ho nezasloužil.

Tak mlčel. Usilovně ji držel za ruce, až ji musely bolet, a zíral na ni neschopen promluvit. Tolik by si přál ji lépe poznat. Ale ne způsobem, jakým se znají kamarádi z hovorů nad kávou a dlouhých telefonátů, když se jednomu zrovna zasteskne. Ne, on si přál ji pozorovat hodiny a hodiny v setmělém pokoji, jak spí, jak pokojně dýchá a přetáčí se z boku na bok, jak vstává neupravená, a přece jistě strašně krásná. Chtěl znát její příběh, její strachy, chtěl potkat kluky, co se jí dvořili a vyjádřit jim pochopení, že i on se ztratil v jejích vlasech a zeleném žáru očí. V nastalý moment, v nočním chladu, schovaní ve tmě jen letmo prosvětlené pouliční lampou, pod korunou javorového stromu, v ten moment se zamiloval. Hlouběji než kdykoliv předtím. Jen on a ona, požehnaní společným časem a opětovaným citem. Ale Noah ho nemohl přiznat, tak ji jen držel za prokřehlé ruce a čekal na rozbřesk.

„Nemusíš odpovídat,“ špitla, aby dala najevo konec svého čekání, přitom nepochopila, že Noah by čekal až do smrti. Vysmekla se z jeho stisku a strčila si ruce do kapes. „Vrátíme se,“ pokývla hlavou směrem k baru a v tom pohybu jí stín odkryl slzy.

„Já... mám strach.“

Table of Contents

Noah, 1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola