Trik

Marija Stěpanovová

přeložila Alena Machoninová

Vychází za podpory Ministerstva kultury ČR.

The original Russian edition was first published under the title »Фокус« by

© Maria Stepanova 2024

© Suhrkamp Verlag AG Berlin 2024

All rights reserved by and controlled through Suhrkamp Verlag Berlin.

© Translation & Epilogue Alena Machoninová, 2025

© Illustrations Laura Šplechtnová, 2025

© Graphic & Cover Design Helena Šantavá, 2025

© Filip Tomáš — Akropolis, 2025

ISBN 978-80-7470-537-3

ISBN 978-80-7470-538-0 (MOBI)

ISBN 978-80-7470-539-7 (ePUB)

Obsah

1. Kapitola 1.

2. Kapitola 2.

3. Kapitola 3.

4. Kapitola 4.

5. Kapitola 5.

6. Kapitola 6.

7. Kapitola 7.

8. Kapitola 8.

9. Kapitola 9.

10. Kapitola 10.

11. Kapitola 11.

12. Kapitola 12.

13. Kapitola 13.

14. Kapitola 14.

15. Kapitola 15.

16. Kapitola 16.

17. Kapitola 17.

18. Kapitola 18.

19. Kapitola 19.

20. Kapitola 20.

21. Kapitola 21.

22. Kapitola 22.

23. Kapitola 0.

24. Poděkování

25. Provizorní existence (Alena Machoninová)

1.

V létě roku 2023 tráva rostla dál jakoby nic: jako by to právě tak mělo být, rostla doslova, jako by znovu chtěla ukázat, že ať se na zemském povrchu vraždí sebevíc, ona, tráva, nehodlá polevovat ve své touze vylézt ze země ven. Barvu měla možná méně výraznou než obvykle a o mléčnou prostoduchost prvních dní přišla téměř okamžitě, ale to jí nevadilo. Naopak, nedostatek vody ji nutil, aby se půdy držela ještě pevněji a vystřelovala vzhůru široké výhonky, které uschly ještě předtím, než dosáhly svého maxima.

V létě roku 2023 byl zaznamenám nejteplejší den ze všech, které planeta Země prožila za dobu, co ji lidstvo pozoruje. Probíhalo to zřejmě takhle: generace liliputánských vědců se tiskly k jejímu obrovitému tělu a přes den i večer jí měřily teplotu, kontrolovaly pot, který jí vystoupil na čele, a s uspokojením kvitovaly studenější části těla. Všechno to zanášely do deníku a patrně nacházely útěchu v tom, že spící rovnoměrně dýchá, že neobyčejné návaly horka a zimy střídá to, co lze považovat za normální teplotu, a vlasy i nehty má rovněž v pořádku – nakolik je něco takového možné u osoby, která už strašně dlouho nehybně leží a všem dovoluje, aby si s ní dělali, co se jim zlíbí. V duchu už nejspíš dávno dospěla do nějakého jiného stavu, ve kterém v ní nevyvoláváme neklid ani hněv, a pokládá se například za hvězdu, skrz naskrz prostoupenou ohněm a pozvolna dohořívající. Anebo za záhyb látky, jež nemá rysy ani hranice, a proto je vůči všemu lhostejná jako divadelní opona ve tmě. Anebo, proč ne, baví se představou, že od ní nečekáme nic nového, že počítáme s každodenními a každoročními dodávkami mléka a medu jako děti, které každé ráno přicházejí do kuchyně a vědí, co dostanou k snídani. A tak zívají a čekají, až před ně matka postaví bílé mističky s jogurtem a kukuřičnými lupínky: ale co když se tam vpustí štíři, mouchy nebo hemžící se larvy? Co když se zapnou všechny radiátory, takže v kuchyni bude k zalknutí, a za oknem se nechají pršet žáby, aby narážely do skel, co když začne hon na novorozeňata? Touto hrou se lze bavit dlouho, ale začít by měla drobnými změnami, trávou, která předčasně povadne, vlaky, které se odnaučí jezdit podle jízdního řádu, a buď budou nabírat mnohahodinové zpoždění, nebo se kdovíproč poženou vpřed přehnanou rychlostí a pak budou zaraženě stát v širém poli a čekat, dokud nebudou smět na místo určení.

Právě v takovém vlaku toho dne seděla jedna spisovatelka jménem M. a předpokládala, že do cílové stanice dorazí se zpožděním – takže žlutavá pole za oknem, síťka na opěradle sedadla, do které už někdo odložil prázdnou plechovku od kokakoly a nechal ji tam, i spolucestující na vedlejším sedadle byli posly tohoto nevyhnutelného zpoždění. Vlaky se teď chovaly, jako by to byly živé bytosti, nezávislé na cizím dohledu, a nezbývalo než doufat v jejich dobrou vůli, která se jen nepatrně lišila od té lidské. A taky průvodčích bylo najednou mnohem méně, takže člověk mohl dojet poměrně daleko a vůbec nikomu za tu dobu neukázat jízdenku, jako by to nikoho nezajímalo.

Ale spisovatelka M. jela z jedné země do druhé a sebejistě počítala s tím, že když ne jeden, pak jiný vlak ji doveze, kam potřebuje. Navíc byla vybavena jak jízdenkou, tak starostlivě zarezervovaným místem a vegetariánským sendvičem koupeným na nádraží v solidním stánku, kde mají čerstvý chleba a silnou kávu. Někde slyšela, že aby si člověk vytvořil dobře zaběhnutý zvyk, stačí, aby tutéž činnost zopakoval dvanáctkrát. Chodí například večer po práci do restaurace s výhledem na řeku a dává si tam skleničku bílého vína a nic zvláštního přitom nedělá, ale potřinácté se zvyk vynoří jako tulení tlama z vody a člověk se promění v jiného, nového člověka – toho, který tu sedává každý den, sám neví proč, ale čeká, že s douškem vína se mu v ústech objeví slova vhodná pro nový život.

Koneckonců, přemýšlela občas M., říká se, že lidské tělo má ve zvyku každých sedm let vyměnit všechny své buňky za nové, takže na konci každého sedmiletí se člověk probouzí jako někdo jiný, vůbec si to neuvědomuje a jenom nedopatřením se dál považuje za známou a předvídatelnou bytost. Na druhou stranu, uvažovala dál a dívala se podrážděně z okna, odvrácená od souseda s doširoka rozloženými novinami, dá se toto chování těla považovat za plnohodnotný zvyk, když ve většině případů své náhradní díly dvanáctkrát po sobě vyměnit nestačí? Potřinácté, počítala M., mu bude přes devadesát, což se lidskému organismu poštěstí jen výjimečně, a v takovém věku se člověk bude muset chtě nechtě stát něčím jiným, hrstí prachu ve standardní nádobě nebo bednou s obsahem, na který se nechce myslet.

Ale na hlavní nádraží už určitě stačila zavítat dvanáctkrát, ba čtrnáctkrát. Takže její touhu postavit se za jiné ranní cestovatele do fronty na kávu a papírové pytlíky s něčím teplým k snědku, právě k tomuto stánku, a ne k vedlejšímu, už nešlo považovat za rozmar, byl to zvyk, a ona sama se stala ženou, která ví, co chce, a sebejistým pohybem vkládá papírový kelímek s kávou do zvláštního rukávku, s nímž to tolik nepálí v prstech, a kelímek zavírá víčkem správné velikosti. Pro spisovatelku M., která v tomto městě žila poměrně krátce, přesnost pohybů a znalost její budoucí trajektorie (dolů, do podzemí, na pátou kolej, když člověk jede na sever, na první, když jede na jih) měly nyní zvláštní důležitost a jako by ji ubezpečovaly, že své místo má jak v čekajícím vlaku a na cestě k němu, tak i v novém životě, ve kterém se pořád ještě cítila trochu nesvá.

Ostatně, pokud bychom měli soudit podle toho, kolikrát musela někam odjet, aby vystupovala v roli spisovatelky v jiných městech a zemích, a potom se odtamtud vracela a jedním pohybem sundávala z poličky lehký kufřík, místo v tomto životě měla – dokonce spoustu míst a v každém z nich se jí lidé chtěli vyptat na knihy, které kdysi napsala, a potom jí s daleko větším zájmem chtěli konečně položit otázky o zemi, odkud přijela. Tato země teď válčila s jinou, sousední zemí, vraždila její obyvatele střelnými zbraněmi, palbou z nebe, vlastníma rukama, a stále se jí nedařilo zvítězit ani se smířit s tím, že ona země se nenechá sežrat. Někdy, poměrně často, si udělala čas i na to, aby vraždila své vlastní obyvatele, kteří jí zjevně připadali jako její vlastní orgány – vzteklé, nebezpečné, odvádějící pozornost od lovu a jídla. Cizí město, kde M. nyní žila, bylo plné lidí, kteří utekli z obou válčících zemí – a ti, na koho zaútočili její spoluobčané, hleděli na bývalé sousedy s hrůzou a podezřením, jako by dřívější, předválečný život, ať už byl jakýkoli, ztratil sebemenší význam a jen maskoval vaše příbuzenství s bestií, která nepřestávala žrát.

Mnozí místní obyvatelé se samozřejmě o bestii chtěli dozvědět víc, nejen proto, aby se ochránili před jejím odporným chřtánem, ale i proto, že nás, býložravce, kteří si nedokáží pořádně vysvětlit, kde se bere násilí a jak funguje, velké šelmy vždycky zajímají. Vyptávali se spisovatelky M. na zvyky bestie s napjatým soucitem, jako by i ona byla nakousnutá, dokonce částečně ohlodaná, a jen náhodou zůstala ležet v trávě poměrně zachovalá. Někteří chtěli pochopit, jak je možné, že bestii doposud nikdo nezabil nebo že ve své nezkrotné nenasytnosti nesežrala sebe samu, a naznačovali, že M. a lidé, které M. ve své zemi znala, měli včas zakročit, dlouho předtím, než bestie vyrostla a začala požírat všechny bez rozdílu.

M. s tím plně souhlasila, ale stálo ji jisté úsilí, aby svým spolubesedníkům vysvětlila, že sama podstata bestie činila lov na ni nebo bitvu s ní obtížnými. Víte, bestie nebyla přede mnou a nebyla ani za mnou, mohla by říct M., byla vždy kolem mě – do té míry, že mi roky trvalo, než jsem rozpoznala, že jsem žila uvnitř bestie a možná se v ní i narodila. Pamatujete si na pohádku, pokračovala mlčky, v níž stařík a dřevěný chlapec sedí u zbytku lojové svíce uvnitř mořské obludy? Snad by v ní mohli vyvolat jistý neklid – kdyby například skákali nahoru dolů v jejím břiše, nebo tam dokonce rozdělali oheň. Ale jde o to, že člověk je s bestií tak nesouměřitelný, že mu to znemožňuje jakkoliv ji poškodit, natož s ní skoncovat; nezbývá mu než doufat v to, že bestie jednou začne zvracet a on se neznámo jak ocitne venku a poprvé bude moct zřetelně uvidět, že pokoj, ve kterém strávil tolik let, byl ve skutečnosti břichem. A že on sám tudíž byl, já sama jsem byla součástí bestie, byť náhodou spolknutou nebo omylem vyrostlou, a velmi dobře chápu, že moje zkušenost je kvůli tomu vadná a moje vyprávění nebudí důvěru. Ale jestli je to potřeba, jsem odhodlaná podat zprávu o vnitřním vybavení bytosti, z níž jsem nedávno vystoupila na souš.

2.

Místo, kde M. nyní žila, bylo plné zvířat (a ptáků, ptáků – byli mezi nimi i volavky, které létaly nízko nad hladinou jezera, takže si šlo prohlédnout veškerou dokonalost jejich lehké konstrukce) a také lidí, kteří, jak se zdálo, měli pramalou představu o tom, co se dá od zvířat čekat. Jednou, když místní liška zakousla místní labuť přímo před očima dětí, které si hrály v trávě při břehu, lidé u společného stolu probírali, jak je drzá, a kdosi vyjádřil názor, že takové chování je nepřípustné a musí se s tím něco udělat. M. nevěděla, jak konkrétně by se mělo lišce zabránit ve zvířeckosti, která je jí vlastní, a rozhovoru se raději neúčastnila, aby neprozradila svou přílišnou obeznámenost se zvyky těch, kteří jedí živé a pranic si nedělají z těch, kteří je přitom nezaujatě sledují.

Byli tu ovšem i spolubesedníci, kteří dobře věděli, čím tato záležitost zavání, a měli se na pozoru. Jednou, když M. kouřila provinilou cigaretu na lavičce zamaskované křovím, z vedlejšího keříku vylezla drobná šedovlasá žena a požadovala po M., aby jí vysvětlila, co tady dělá. Vypadala jako úřední osoba, i když mírně pocuchaná, na sobě měla pěkně vypasovanou uniformu, něco jako lesklou kombinézu s výložkami – a opravdu, okamžitě předložila legitimaci zatavenou v celofánu, ale místním vlhkem už mírně rozpitou. Kromě cigarety spisovatelka neměla nic, co by mohla ukázat na oplátku, ale cosi v jejím vzhledu zřejmě svědčilo o její spolehlivosti a dáma v uniformě ji uznala za možnou spojenkyni. Ukázalo se, že dáma měla na starosti ochranu místních labutí, které plavaly z jednoho jezera do druhého, vychovávaly přitom mladé a ohromovaly kolemjdoucí svými titánskými rozměry a bělostí; v křoví dáma neseděla jen tak, ale byla na hlídce. Podle toho, co říkala, nebyla žádný solitér, byla součástí hrozivé síly, labutí hlídky, která ve dne v noci dohlížela na vodní nádrže – dobrovolníci a aktivisté v identických uniformách leželi bez zamhouření oka v úkrytu a číhali, až se někdo pokusí narušit pohodu ohromných ptáků. Hlídačů je celkem čtyřicet, řekla dáma a vypjala hruď, aby si M. mohla prohlédnout průhlednou plastovou kapsu s labutím peřím špinavé barvy na ukázku.

Něco v zevnějšku Jay Jay – tak si dáma přála být oslovována – prozrazovalo, že ve skutečnosti žádné kolegy nemá a chránit jezera musí sama, ať už se sebevíc odvolávala na své přátele hlídače a jejich zaručenou pomoc v případě, že se něco stane. Lišky zvládala hravě a věděla, že psí žrádlo jim nemá cenu ani nabízet, ale kočičím nepohrdnou a nejvíc ze všeho na světě milují vejce natvrdo. Něco jiného jsou lidé, řekla a podívala se na spisovatelku M., jako by něco věděla. Lidé kradou vejce z hnízd, kdo ví, za jakým účelem – možná provádějí nějaké tajemné rituály. Od lidí se dá čekat cokoli, zopakovala zamračeně. Třeba před měsícem jsme tady v lesích našli dvě mláďata, babies, přeložila to do angličtiny – a každé mělo spoustu bodných ran v oblasti břicha. Proboha, vykřikla M., a co jste udělali – zavolali jste policii? Ne, řekla dáma smutně, byla už dočista mrtvá, museli jsme je zakopat. Dva překrásní jedinci, sotva se opeřili.

M. ještě nejednou potkala Jay Jay, jak krouží kolem jezera buď na kole, nebo pěšky v neonové vestě přes uniformu, a vrhala se k ní, aby jí podala hlášení o tom, že nedávno viděla zeleno-modrého ledňáčka, ale Jay Jay byla nečekaně nevlídná, jako by se dozvěděla něco nového o lidstvu, nebo dokonce o samotné spisovatelce.

Dálkové vlaky byly vždy místem, kde se lidská bytost v jednom kuse ocitá neobyčejně blízko jiné, stejné, i když ne tak těsně a tíživě jako na nádražním nástupišti nebo ve vagonu metra. Tam, v davu, člověk zaprvé dobře ví, že to brzy skončí, a zadruhé nesdílí prostor s někým konkrétním, ale s mnohohlavým množstvím sobě podobných, takže se musí pořádně snažit, aby z davu vyčlenil nějakého jednotlivce, natož aby si ho prohlédl a přemýšlel o něm déle než vteřinu. Navíc když se mu nechce, ani to dělat nemusí, může se dívat zvláštním rozptýleným pohledem, který zaznamenává výhradně vzdálenosti a přesuny – milimetry vzduchu mezi ním a cizím ramenem a to, jak se vytlačují při pohybu, to, jak se lidská masa začíná stahovat ke dveřím, když se blíží stanice.

Jiné je to ve vlacích, kde člověk předem ví, že co nevidět bude muset strávit s bližním bok po boku dlouhé hodiny. Může samozřejmě doufat, že vagon bude prázdný a stejně tak i sedadlo vedle něj – v takovém případě si tam položí tašku a bundu, jako by mu sedadlo patřilo právem, a bude se moct cítit chráněný, jako by zatáhl záclonu a jako by nikdo kromě průvodčího nesměl nahlížet do jeho úkrytu. V takovém případě se může usadit svobodně, jako by vůbec nikoho nezajímal – a tak to taky ve skutečnosti je –, a jíst svůj sendvič s avokádem a okurkami, zapíjet ho vodou a neodtrhovat se od knihy nebo usnout s šikmo nataženýma nohama nebo sedět a prohlížet si lidi kolem s roztržitou sympatií, jako by ho ukrývala kouzelná kapuce, která ho činí neviditelným, a on může bezostyšně na všechno poulit oči.

V jedné francouzské knížce, kterou měla M. kdysi moc ráda, byla řeč právě o kapuci. M. bylo tenkrát něco málo přes třicet a hrdince románu kolem padesáti, a už to utěšovalo, jako šaty ušité s tím, že do nich člověk doroste. Takže i v padesáti bude možné změnit život k nepoznání, od základů, navíc tak, jak člověk sám od sebe nečeká. Hrdinka se jednoho dne ocitla u plotu předměstského domu a viděla, jak pod lampou její manžel líbá jinou ženu, zjevně mladší a – jak se říká – schopnou probouzet touhu. Dál se děje toto: hrdinka si počká, až manžel odjede na služební cestu, a za těch pár dní prodá svůj dům po rodičích, kde manželé bydlí, prodá nábytek, klavíry značky Bechstein, rozdá oblečení a knihy, uloží do krabic manželovy holicí strojky a košile a pošle mu to do práce – sama pak zmizí a není k nalezení. Nepoužívá bankovní karty, vyhodí telefon, podle něhož by se dal vysledovat její pohyb, přesedá z jednoho autobusu na druhý a jede oklikou, kam ji oči vedou. V každém novém městě se zbavuje oblečení, které měla na sobě, mění barvu vlasů nebo pokrývku hlavy a jede stále dál a dál. Jediné, co určuje její trasu, je nemožnost opustit Evropu, protože na hranici by musela ukázat pas. Vidí severní jezera, pak středomořské ostrovy. Postupně si zvyká na nový pocit bezpečí, kvůli němuž už není nutné mít dům, byt, dokonce ani střechu nad hlavou. Teď jí k tomu, aby se cítila v úkrytu, stačí rozsedlina ve skále, která poskytuje útočiště před deštěm. Nebo kapuce, kterou si může stáhnout nízko do očí. Nebo vlastní víčka, která může zavřít, a nic už nevidět.

Když se změnil život samotné spisovatelky M., přičemž se změnil, aniž se na tom jakkoli podílela, nebo to dokonce dovolila, bylo jí rovněž kolem padesáti a stále ještě čekala, že v nějakou chvíli bude stačit zavřít oči, aby se cítila doma. Bylo to zjevně těžší, než jak se to popisovalo v oné knize, kapuce v jednom kuse odmítala pomáhat, ve vlaku měla M. spolucestujícího, který se usadil na vedlejším sedadle s týmž pocitem skrývané trapnosti, již je třeba přetrpět ve dvou – a v takových případech se člověk buď pustí do rychle vadnoucího přívětivého rozhovoru, nebo se okamžitě zatváří, že ho odděluje průhledná přepážka, přes niž není druhého vidět ani slyšet, a dívá se z okna, jako by tam bylo něco zvláštního, od čeho se nemůže odtrhnout. Vegetariánský sendvič se v takovém sousedství jíst samozřejmě dá, ale bez nejmenšího požitku, protože papír šustí, drobky padají do klína a všechno se to proměňuje v atentát na cizí mlčení a nezájem.

Spisovatelčin spolucestující byl zřejmě úředník, nehledě na vedro byl sevřený v šedivém obleku, který se hodil spíš do klimatizované kanceláře, a bylo vidět, že oblek je mu těsný a čeká ho ještě dlouhá cesta. M. odhadovala, co ten člověk dělá, a nespouštěla přitom pohled z okna, kde se na vyšisovaných kopcích otáčely větrníky, v otevřených výbězích stáli koně, kteří zkoumali něco pod nohama, a dál se táhla nová pole a něčí zemědělská hospodářství. Kdovíproč usoudila, že je to pojišťovací agent anebo prodejce klimatizací, který stejně jako ona jezdí z města do města, takže už dávno nejde o cestování. Nejlepší, co se mu za den stane, je okamžik, kdy vejde do hotelového pokoje, pověsí sako na umělohmotné ramínko a svalí se naznak na ustlanou postel rovnou v kalhotách, chvíli se dívá do stropu a pak zavře oči. Potom přece jen musí vstát, přehodit kalhoty přes opěradlo židle tak, aby se do rána nezmačkaly, možná sejde do hotelového baru na pivo, zavolá domů a brzy zhasne.

Ale v posledním roce, roce a půl jako by M. úplně přestala růst – tak někdy ustrne plod v nic netušícím matčině břiše – a spolu s tím ztratila veškerou víru v rozumnost svých soudů: byly teď úplně kratičké, jako gumička, na které sem tam poskakuje neklidná kožešinová opička, a omezovaly se na prosté konstatace typu: voda je studená a čaj horký – a i ty by se daly velmi snadno vyvrátit. Hlavní bylo nedopustit, aby se tyto stručné myšlenky křížily, protože pak začínaly jiskřit, a to vedlo k čemusi na způsob krátkého vnitřního zatmění – jako ve škole při dělení nulou.