GARNET

FLATS

NA PLANINĚ

DEVNEY PERRY

Série EDENOVI

DÍL 3.

Toto dílo je fikce. Jména, postavy, místa i zápletky v tomto příběhu si autor vymyslel. Jakákoli podobnost se skutečnými událostmi nebo osobami, živými či mrtvými, je čistě náhodná.

Copyright © 2022 GARNET FLATS by Devney Perry

Cover Sarah Hansen © Okay Creations

Translation © Žaneta Ziecinová, 2025

Original English title: GARNET FLATS

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2025

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-739-1 (ePub)

ISBN 978-80-7593-740-7 (mobi)

1. KOLO

KAPITOLA 1

TALIA

„Třináct.“ Když jsem napsala čárku na kovové dveře zvnitřku své skříňky, vyschlý fix zaskřípal.

Třináct. „Nový rekord.“

Třináct dní na mě žádný pacient nekřičel. Třináct dní, aniž by se někdo dožadoval doktora Andersona, doktora Herrery nebo doktora Murphyho namísto mě. Třináct dní, aniž by mi Rachel, vrchní sestra v nemocnici ve Quincy, udělila přednášku kvůli, no… čemukoli.

Třináct dobrých dní.

Jaké byly šance, že tato řada vydrží až do konce příštího týdne přes vánoční svátky? Pokud zvládnu dvacet dva dní v kuse, bude to znamenat, že jsem zažila celý měsíc práce, během něhož nikdo nezpochybňoval moji inteligenci, vzdělání ani schopnosti.

Dveře do šatny personálu se otevřely a na prahu stála Rachel. Ach bože. Nepokazte mi sérii.

„Dobrý den, Rachel.“ Přinutila jsem se k úsměvu. „Jak se dneska máte?“

„Fajn.“ Odpověděla chladně. Táhlo jí na padesát a byla by krásná, kdyby se trochu uvolnila. Nebo si rozpustila vlasy. Ale během těch třech let, co jsem s ní pracovala, jsem její blonďaté vlasy se šedinami na spáncích viděla jen vyčesané do upjatého drdolu.

Byly krátké? Dlouhé? Neměla jsem tušení. Dokonce i v těch několika málo případech, kdy jsem na ni narazila mimo nemocnici, vypadaly její vlasy stejně. Proto se tvářila tak kysele? Protože jí ten drdol způsoboval bolesti hlavy? A stejně jako účes, vždycky měla i zakaboněný výraz. Smála se vůbec někdy?

„Mám problém s tabulkou, Talie.“

„Dobrá,“ protáhla jsem.

O žádný problém s tabulkou nešlo. Tři roky mě tahle ženská poučovala, které kolonky mám vyplnit já, kam chce po lékařích psát poznámky a kam se mají její sestry dívat, když potřebují znát podrobnosti o pacientovi.

Doktor Anderson, doktor Murphy i doktor Herrera měli každý své vlastní vyplňovací preference. Připisovali poznámky, kdykoli a kamkoli se jim chtělo. Dávala Rachel někdy přednášky i jim? Ne. Také jim neříkala křestním jménem. Nebyla jsem plnohodnotná doktorka a Rachel si vždy našla způsob, jak mi připomenout, že jsem tu jen rezident.

Jen Talia.

Jen dívka, která vyrostla v tomto městečku v Montaně a která ho milovala natolik, aby se po studiu medicíny vrátila domů. Vrátila jsem se, abych se odvděčila místní komunitě a možná také jednou získala respekt, jaký měl doktor Anderson, jenž se po mnoha letech vypracoval na nejoblíbenějšího lékaře v Quincy.

Nejenže to byl můj nadřízený, ale také mě i mých pět sourozenců přivedl na svět. V našem městě platil za opravdovou personu. Dobírala si ho Rachel kvůli akurátnímu vyplňování tabulek? Sotva.

„Podíváme se na to?“ Vrátila jsem fix na poličku ve skříňce, zamkla ji a následovala Rachel k nejbližší sesterně.

Tam se posadila a začala zuřivě klikat v nemocničních záznamech, zatímco já jsem jí postávala za zády. Jakmile nalezla tabulku, kterou hledala, posunula se, abych viděla na monitor.

Byly to Memphisiny záznamy. Moje švagrová sem dnes odpoledne přišla na běžnou těhotenskou prohlídku. Přelétla jsem očima informace a pátrala po nesrovnalostech. Předepsané léky? Žádné. Objednaná laboratoř? Pouze obvyklý rozbor moči. Srdeční tep miminka? Normální. Rachel rozklikla Memphisiny vitální funkce.

„V čem je problém?“ zeptala jsem se Rachel.

„V těch poznámkách.“

„Co je s nimi?“ Zapsala jsem pár vět vyjadřujících, že se Memphis cítí dobře a že její váha i krevní tlak jsou v normě.

„Když si je přečtu, nevím, jaké jste s pacientkou probíraly problémy.“

„Když si je přečtete, zjistíte, že pacientka žádné problémy k probírání neměla.“ Snažila jsem se udržet úsměv na tváři, ale, zatraceně, ta ženská do mě s oblibou rýpala. Rýpala do mě už tři roky a začínala to být ohraná písnička.

Celý tenhle výstup byl ztráta času. A navíc právě přerušila moji třináctidenní sérii.

Proč vždycky ona? Bylo hrozné, že jsem si přála, aby odešla do předčasného důchodu? Ostatní sestry se chovaly skvěle. Pracovat s nimi byla radost a vsadila bych svůj celoroční plat, že ani jedna z nich by neměla pocit, že jí chybí nějaké informace, kdyby si přečetla stručné shrnutí v Memphisiných záznamech.

Zdálo se, že ať jsem udělala cokoli, Rachel to nestačilo. Vnímala nemocnici jako svoji a já jsem byla tou příliš mladou, příliš nezkušenou lékařkou, která se jí tu potulovala po chodbách a pletla se na jejím písečku.

„Ještě něco?“ zeptala jsem se. „Chystám se na večeři.“

Memphis byla dnes mojí poslední pacientkou a Knox přišel s ní. Můj bratr nikdy nevynechal nic, co se týkalo jeho ženy a dětí. Po kontrole mě k nim pozvali na večeři a já jsem Knoxova jídla odmítala jen velmi zřídka. Knox vlastnil nejlepší restauraci ve městě, a přestože v Kloubu vařili výborně, to opravdové kouzlení se odehrávalo v jeho domácí kuchyni, když připravoval pokrmy pro ty, které na světě miloval nejvíc.

Můj dnešní oběd zahrnoval jen okoralou müsli tyčinku a proteinový nápoj. V žaludku mi už hodinu kručelo. A jako na povel se to stalo znovu.

Rachel sklopila oči k mému pasu a ušklíbla se.

Byla to zkouška, že ano? Možná mě Rachel zkrátka podrobovala nějaké šikaně rezidentů. Třeba se chtěla ujistit, že jsem dost silná a odolná, abych se mohla stát místní doktorkou. Proč by se jinak chovala tak příšerně? Co jsem krucinál udělala špatného, že mě tolik nesnášela?

Nic. Odpověď zněla nic. Takže to musela být zkouška.

Ať už šlo o rituál šikany nebo ne, Rachel by musela přijít s něčím horším než hnidopišstvím a nerudností. Mým snem bylo pracovat v nemocnici Quincy Memorial. Tahle nemocnice mi patřila stejně jako jí. Moje rodina Quincy založila, a především, Edenovi před několika generacemi věnovali peníze na postavení této nemocnice.

„Tak hezký večer, Rachel.“ Tón mého hlasu byl sladší než sáček se sladkostmi o Halloweenu. S rychlým mávnutím ruky jsem odešla od počítače a vytratila se v šatně.

Bylo tam prázdno, takže jsem si povzdechla, zadala jsem kód na zámku a otevřela svoji skříňku. Potom jsem popadla hadřík z poličky a setřela všechny čárky.

Nula. „Ach jo.“

Snad s tím Rachel přestane, až moje rezidentura skončí. Tohle jsem potřebovala, aby se ke mně začala chovat jako k ostatním doktorům? Plnohodnotnou lékařskou licenci?

Byla jsem blízko. Velmi blízko. Po lékařské fakultě jsem měla štěstí. Mnoho maloměstských nemocnic nemělo akreditaci pro příjem rezidentů, ale doktor Anderson už před lety tuto byrokratickou proceduru podstoupil a zařídil pro nemocnici příležitostnou rezidenturu. Doktor Murphy byl první. Potom jsem se přihlásila já a doktor Anderson mě vzal pod svá ochranná křídla.

Ještě jsme termín mých zkoušek pro získání lékařské licence neprobírali, ale předpokládala jsem, že jaro by přicházelo v úvahu. A doufala jsem, že po pár letech bych mohla získat atestaci v oboru všeobecného praktického lékařství, stejně jako doktor Anderson.

Až budu mít licenci, přestanou mě pacienti po očku sledovat, když vstoupím do ordinace? Nestávalo se to vždy, a teď už mnohem méně než před rokem. Ale dělo se to. Občas jsem stále slýchala šeptané otázky.

Je dost stará na doktorku? Určitě ví, co dělá? Není tu dneska jiný doktor?

Většina výhrad pocházela od mužů, hlavně těch starších. Dokonce i v mých dvaceti devíti letech mě někteří z místní staré gardy stále vnímali jen jako dceru Harrisona Edena.

Byla jsem dobrá lékařka, že ano? Doktor Anderson by mě upozornil, pokud bych neodváděla dobrou práci. Nedovolil by mi starat se o pacienty, kdyby se domníval, že bych jim mohla způsobit újmu.

Moje sebedůvěra se po konfrontaci s Rachel vždy otřásla v základech.

Poškrábala jsem se na nose a v duchu počítala. Jedna. Dva. Tři. Čtyři. Pět. Lítostivá party skončila. Přes blankytně modrý úbor jsem si natáhla černý péřový kabát, přehodila si kabelku přes rameno a vydala se ke dveřím.

Potřebovala jsem dobrou rodinnou večeři. Knox s Memphis na mě čekali ve vstupní hale. Výborné teplé jídlo u nich doma, navíc s hodinou plnohodnotně stráveného času s mým synovcem, s Drakeem, mi jistě zlepší náladu.

Nešla jsem chodbou vedoucí ke vstupu pro personál, ale otevřela jsem dveře do vstupní haly. U recepce bylo prázdno. Jenny, sestra, která tu pracovala ve všedních dnech, nejspíš odešla přesně v pět. Tento vstup byl určený pro objednané pacienty a občas tudy prošel i někdo další. Dveře se měly každou chvíli zamknout, a  kdyby přišel nějaký pacient po otevírací době, musel by projít přes pohotovost.

Knox s Memphis stáli uprostřed lobby a mluvili s nějakým mužem, který ke mně stál zády.

Byl stejně vysoký jako Knox. Měl široká ramena a úzký pas. Ani mikina nedokázala zakrýt jeho svalnatou postavu. A zatraceně, jeho zadek stál za pohled. V Quincy mnoho mužů s takovou muskulaturou nebylo, alespoň ne těch, kteří by se mnou nebyli nějak spřízněni. Kdo byl ten chlap?

„Hledám doktorku, která tu pracuje,“ řekl, „Talii Edenovou.“

Zarazila jsem se. Ne. Ne, tohle nemohla být pravda. Nemohl to být on. Jenže já bych ten hlas poznala kdekoli. Přestože jsem ho sedm let neslyšela.

Tělem mi projel záchvěv paniky, vrhla jsem se pod přepážku recepce, prakticky jsem pod ni zaletěla. Dopadla jsem koleny na tvrdou, nablýskanou podlahu, zamrkala a zaťala zuby, abych nevydala žádný zvuk.

Krucinál. Co tady dělá? Proč mě hledá?

„Zkuste pohotovost,“ pronesla Memphis. Hodlala jsem ji za to později obejmout, protože ona mě zcela jistě viděla vcházet do haly. „Třeba vám ji tam pomohou najít. Musíte ven a po chodníku dojít na druhou stranu budovy. Nemůžete to minout.“

Přilepila jsem se těsněji k pultu a dávala si pozor, abych nestrčila do židle, která by mohla vydat nějaký zvuk.

„Díky moc.“ Ozvaly se kroky a potom pojízdné dveře, které se otevřely a zase zavřely.

Fíha. Zhluboka jsem si oddechla, ale srdce jsem stále měla až v krku.

„Vzduch čistej,“ zavolal Knox.

Nakoukla jsem přes přepážku, abych viděla. „Je pryč?“

„Jo,“ přikývl Knox. „Nechceš mi říct, proč se schováváš před Fosterem Maddenem?“

„Ne.“ Rozhodně ne. Měla jsem důvod, proč jsem o Fosteru Maddenovi nemluvila.

Postavila jsem se, po špičkách obešla recepci s očima upřenýma ke dveřím, pro případ, že by se Foster znovu objevil. Ale viděla jsem jen sníh na chodníku. „Měla bych jít.“

„A co ta večeře?“ zeptala se Memphis.

„Někdy jindy.“

Než mě stihli zastavit, rozeběhla jsem se. Sprint nikdy nebyl mojí doménou, měla jsem raději vytrvalostní běhy, ale nehodlala jsem v žádném případě riskovat, že na Fostera narazím. Takže jsem vyběhla ze vstupní haly, rychle zkontrolovala chodník, jestli je pryč a potom pádila ke svému autu.

Volant jsem svírala s takovou vehemencí, že mi klouby zbělely ještě předtím, než jsem vyjela z parkoviště. Zpětné zrcátko jsem při průjezdu městem zkontrolovala nejméně dvěstěkrát, pátrala jsem po světlech, která by mě sledovala k mému domu. Až když jsem byla doma a se sklenkou vína se opřela o kuchyňskou linku, teprve potom jsem se mohla pořádně nadechnout.

Co tu dělal? Svůj život měl v Las Vegas, přesně tam, kde jsem ho zanechala. Poté, co mi zlomil srdce. Proč mě teď hledal? Proč přijel do Montany po takové době?

Sevřel se mi žaludek. Nechtěla jsem ho vidět. Nechtěla jsem slyšet jeho hlas, ani se dívat do jeho bouřlivých modrých očí. Sedm let, a já jsem stále nebyla připravená se mu postavit. Pokud se mi podaří vyhýbat se mu dostatečně dlouho, odjede?

„Ne,“ zamručela jsem. Pokud Foster neprodělal kompletní proměnu osobnosti, nakonec mě vystopuje. Neměl přezdívku Železná pěst jen tak pro nic za nic. Byl houževnatý a vytrvalý. Neotřesitelný.

Alespoň pro dnešek jsem se mu vyhnula. Nestihl mě zaskočit. Lokla jsem si vína a vzala si ho s sebou do ložnice, kde jsem se vysvlékla z lékařského kompletu a vlezla si do sprchy, abych ze sebe smyla celý den.

Vlhké vlasy jsem si svázala do drdolu a vrátila se do kuchyně. Úbor jsem vyměnila za legíny a obnošenou mikinu Washingtonské univerzity. Otevřela jsem lednici a vytáhla balení vajec. Knoxovo jídlo to sice nebylo, ale pro tento večer jsem si musela vystačit s omeletou. Kdybych jela na večeři k Memphis a Knoxovi, zasypali by mě otázkami.

Otázkami, na které jsem nebyla připravená odpovědět.

Táta o Fosterovi věděl, ale jenom proto, že tam byl bezprostředně po našem rozchodu. Přiletěl do Las Vegas, aby mi pomohl se stěhováním, takže mě viděl v nejhorším stavu. Máma to věděla, protože táta před ní nic netajil, když se však o Fosterovi jednou jedinkrát zmínila, prosila jsem ji, aby o něm už nikdy nemluvila.

To se stalo v době, kdy byla moje bolest ještě čerstvá. Rány se časem z velké části zahojily, což ovšem neznamenalo, že jsem byla připravená to utrpení prožívat znovu. Bylo to příliš těžké. Příliš ponižující.

Proč přijel? Copak na mě ani po tak dlouhé době nezapomněl?

Omeleta mi v žaludku příliš neseděla, ale donutila jsem se ji dojíst. To samé budu mít následujícího rána k snídani, jen bez vína. Právě jsem oplachovala talíř, když zazvonil zvonek.

Kartáč na nádobí mi vypadl z ruky a zacinkal ve dřezu.

Byl to on. Na dveře jsem neviděla, ale nějak jsem věděla, že za nimi stojí Foster. Zvonek zazvonil znovu a po něm se ozvalo zaklepání.

Proč jsem si jenom nevysušila vlasy? Proč jsem si neoblékla něco jiného? I nemocniční mundúr by byl lepší, než abych mu čelila nenalíčená a s bosýma nohama. Legíny měly na koleni dírku a moje mikina by byla velká i mým bratrům.

Pokud bych neotevřela, odešel by? Nebo by tu zůstal celou noc, protože by věděl, že se skrývám uvnitř? Kdybych ho dnes večer ignorovala, nepřišel by zítra opět do nemocnice? Moje práce bylo to poslední místo, kde bych se s ním chtěla střetnout.

Takže jsem zvedla sklenku a zbytek vína do sebe naráz obrátila na kuráž. Polkla jsem, narovnala se a vydala se ke dveřím.

Čím dřív se s ním vypořádám, tím líp. Zjistím, proč přijel a pošlu ho pryč. S trochou štěstí do rána z Quincy odjede.

Srdce mi tlouklo tak splašeně, až to bolelo. Každý úder mi rezonoval až v končetinách. Zhluboka jsem se nadechla a potichu se přiblížila ke vstupním dveřím. Jakmile jsem byla u nich, stoupla jsem si na špičky a podívala se kukátkem ven.

Foster stál z profilu a díval se z kryté verandy do dálky. Nechal si narůst vousy. Pěkné vousy. Nakrátko střižené, takže stále vynikaly ostré hrany jeho čelisti. Ale můj Foster vousy nenosil, pouze strniště, když se zapomněl oholit.

Píchlo mě u srdce. Tohle nebyl můj Foster. Žádná Fosterova verze mi nepatřila. Už ne.

Zvedl ruku a opět zazvonil. Potom si prohrábl své čokoládově hnědé vlasy, což dnes zjevně dělal často, protože mu konečky trčely do stran v prapodivných úhlech.

Svezla jsem se na paty a vyčkala tři další mučivé údery srdce, potom jsem odemkla a otevřela dveře Fosteru Maddenovi.

Muži, se kterým jsem chodila jeden rok, dva měsíce a jedenáct dní.

Muži, jehož jsem milovala celým svým srdcem.

Muži, na něhož jsem se zapřisáhla zapomenout.

Výhled z kukátka zdaleka nevystihoval jeho krásu. Byl tak hezký, jak jsem si ho pamatovala. Teď dokonce ještě trochu hezčí, když si nechal narůst ty zpropadené vousy.

Jeho drsné rysy se věkem ještě umocnily. Byl větší, než býval, roky dřiny z jeho těla udělaly dokonalý bojový stroj. Černá mikina se mu napínala přes mohutný hrudník a obepínala jeho ramena. Džíny mu z úzkých boků padaly a měl je shrnuté nad motorkářskými botami.

Kolikrát jsem po té bouli na jeho nosu přejížděla prstem? Kolikrát jsem se topila v jeho hlubokých očích v barvě oceánu? Kolikrát jsem líbala jeho měkké, vyšpulené rty?

„Talie.“

Bože, ten hlas. Nakřáplý a hluboký.  Z žádných jiných úst neznělo moje jméno tak hezky jako z Fosterových.

„Co tady děláš?“

Prohlížel si můj obličej. „Nejsi překvapená, že mě vidíš.“

„Ne.“ Překřížila jsem si ruce před sebou, jak mi chlad zvenčí pronikl oblečením. „Viděla jsem tě v nemocnici.“

Zaťal čelist. „Viděla jsi mě.“

„Co tady děláš?“ zopakovala jsem otázku. „A jak jsi zjistil, kde bydlím?“

Ne že by to bylo těžké. Quincy se do moderní doby ještě neposunulo a místní noviny stále každoročně vydávaly telefonní seznam a informace zveřejňovaly online.

„Je to už dlouho,“ řekl Foster. „Jak se máš?“

Je to už dlouho. Jak se máš? „Nezávazná konverzace? Vážně? Ví tvoje žena, že jsi tady?“

Zvedl levou ruku a zahýbal prsteníčkem. „Už nejsem ženatej.“

Kdy se rozvedl? To byl ten problém, když se člověk zapřísáhne, že na někoho zapomene. Znamenalo to totiž, že jsem si o něm v uplynulých sedmi letech nevyhledala žádné informace.

Nesledovala jsem jeho sociální sítě, ani nehledala jeho jméno na googlu. Neviděla jsem žádný z jeho zápasů, jejichž přenosy byly zpoplatněné. Pokud se v televizi objevilo jeho jméno, buďto jsem ji vypla, nebo odešla z místnosti. Mí bratři zápasy UFC sledovali rádi, takže jsem několikrát musela zalhat, že mám službu, jen abych se vyhnula večírku se sledováním zápasu.

„Proč jsi tady?“ Zavrčení v mém hlase nás překvapilo oba.

Jeho překrásné oči potemněly bolestí. Nadskočil mu ohryzek, jak ztěžka polkl a potom sklopil hlavu.

Co čekal? Že roztáhnu náruč a přivítám ho zpět ve svém životě?

Zranění z jeho očí vymizelo stejně rychle, jako se objevilo. A zůstalo jen čiré odhodlání. Ten soustředěný pohled. Ta záda z ocele. Ta ostře řezaná čelist. Tento výraz Foster míval v boxerském ringu, obvykle před vítězstvím.

Vstrčil si ruku do kapes u džínů a vytáhl jeden stříbrný klíč. „Tady.“

Natáhl ruku a já jsem si ho opatrně vzala, aby se naše prsty nedotkly. Foster nebyl můj, abych se ho mohla dotýkat. Už ne. „Co je to?“

„Klíč od mojí budovy.“

„Tvojí budovy?“ Přimhouřila jsem oči. Snad mluvil o budově v Nevadě.

Znovu vsunul ruku do kapsy a tentokrát vytáhl malý útržek papíru. Chytil mě za druhou ruku a rozevřel mi dlaň.

Rukou mi projela elektřina. Mozolnaté konečky jeho prstů mi způsobovaly husí kůži po těle.

V očích mu zajiskřilo, jako by to napětí také cítil. Potom mi do dlaně vložil útržek papíru a ruku pustil. „Tady je adresa.“

Když jsem tu ulici spatřila, srdce mi spadlo do kalhot. „To je ve Quincy.“

„Jo.“

„Proč máš budovu ve Quincy?“

„Zastav se zítra a uvidíš.“

„Ne.“

Opět sáhl do kapsy a tentokrát vytáhl malý modrozelený sáček ze sametu. „Hádám, že po tomhle řekneš ano.“

„Co je to?“ zeptala jsem se, když mi sáček předával.

Neodpověděl, ani nečekal, až to otevřu. Otočil se na patě, přešel verandu a těch pár kroků po chodníku běžel. Potom obešel nablýskané černé auto, nastartoval a byl pryč.

Jakmile jeho zadní světla zmizela, odstoupila jsem ode dveří a zabouchla je nohou. S každou další vteřinou sáček těžkl.

Neotvírej to!

Foster sázel na moji zvědavost. Neodpověděl mi na jedinou otázku a teď jsem jich měla ještě víc než předtím.

Neotvírej to!

„Kruci.“ Rozevřela jsem sáček a překlopila ho do dlaně, aby předmět v něm vypadl vedle klíče.

Prsten. S dvoukarátovým diamantem se smaragdovým brusem na zlatém kroužku.

Jak diamant odrazil stropní světlo, zalapala jsem po dechu. Jak to, že měl tento prsten? Proč?

Druhou rukou jsem zmuchlala útržek papíru do pevné kuličky a co největší silou ho stiskla.

Potom jsem ho rozevřela.

K čertu s ním. Měla bych ho ignorovat. Měla bych předstírat, že neexistuje. Ale vzhledem k tomu, že se mi to nepodařilo za sedm let, pochybovala jsem, že bych na Fostera Maddena dokázala do rána zapomenout.

KAPITOLA 2

FOSTER

Vyzvánění telefonu se odráželo od cihlových zdí v mojí nové budově. Vytáhl jsem telefon z kapsy.

Volal Jasper.

„Ahoj,“ přijal jsem hovor.

„Ahoj. Jenom zjišťuju, co je novýho. Jak to včera probíhalo?“

„Mohlo to být horší.“ Mohl mi včera otevřít její přítel. Věděl jsem, že není vdaná, ale přítel by z toho udělal mnohem větší výzvu. Ne úplně nemožnou, jenom náročnější. „Nepřibouchla mi dveře před nosem.“

„No, zasloužil by sis to, kdyby to udělala.“

Uchechtl jsem se. „To je pravda.“

Jasper nebyl můj trenér. Byl to můj nejlepší kamarád a jediný člověk na světě, který znal celou pravdu o mojí situaci. O Talii. O tom, proč jsem přijel do Montany.

Hrál jsem svůj životní zápas.

V zápase je pět kol. A po včerejším večeru u Talie jsem měl pocit, že abych zvítězil, budu muset vyhrát všech pět.

„Co tělocvična?“ zeptal se.

„Prázdná. Špinavá. Asi se tomu ani nedá říkat tělocvična.“ Můj hlas ve vlhkém prostoru rezonoval. „To mi patří, když kupuju nemovitosti, aniž bych je předtím viděl.“

Zvenčí to nebylo nic víc než šedivá kostka. Na přední zdi měla odpornou, křiklavě oranžovou barvou, vyvedený nápis GYM. Na fotografiích, které mi realitní makléř poslal, zdaleka tak ošklivě nevypadala.

Pár podobností tu sice bylo, ale fotografie ukazovaly čistý, světlý prostor se zastaralým vybavením. Buďto je realitní makléř pořídil před deseti lety, nebo zaměstnával někoho, kdo uměl kouzlit s photoshopem.

Ať tak či tak, mělo mi dojít, že je něco špatně, když jsem se s ním před hodinou sešel a on vůbec nešel dovnitř.

Doufal jsem, že uvnitř to bude lepší, ale zhoršovalo se to s každým dalším pohledem.

Betonovou podlahu pokrývala vrstva prachu. Všechny stropní desky měly skvrny od vody. Vymalováno bylo stejně jako venku šedou barvou, do interiéru se promítla i oranžová barva a pokrývala celou jednu zeď. V posilovně nebylo jediné zrcadlo bez praskliny. A skrz jedno okno táhlo – možná skrz všechna. Topení běželo na plné obrátky a větrák svým zvukem připomínal vrtuli helikoptéry, ale prosincovou zimu odehnat nesvedl.

„Jak moc zlý to je?“ zajímal se Jasper.

„Hodně. Makléř mi předal klíče a vzal roha. Říkal, že má další schůzku, ale mám dojem, že zdrhnul, než mu dám do držky. Ty fotky, co poslal, vůbec neodpovídají skutečnosti.“

„Co budeš dělat?“

Povzdechl jsem si a prohrábl si rukou vlasy. „Dám se do práce. Musím to tu zprovoznit.“

V tuhle chvíli jsem moc možností na výběr neměl. Tahle budova musela alespoň dočasně fungovat.

Vzhledem k tomu, že za pět dní byly Vánoce, pochyboval jsem, že by se mi podařilo najít jiné místo k bydlení dřív než po Novém roce. Hotel měl plno – deset minut poté, co jsem prošel vstupními dveřmi, jsem volal do Eloise Inn a poprosil je o prodloužení svojí rezervace. Ale hotel byl přes svátky plně obsazen. Zbývaly dvě noci, než budu muset pokoj předat dalšímu hostu. A všechny motely a apartmány v rozpětí padesáti mil byly obsazené.

Po prázdninách bych mohl začít hledat hezčí dům. Ale teď jsem potřeboval tělocvičnu. V uplynulých několika týdnech jsem trénink odkládal, protože jsem musel vyřídit spoustu záležitostí ve Vegas.

Koneckonců mohl bych tohle místo zrekonstruovat. Nebo ho nechat zbourat a postavit znovu. Ale to by trvalo měsíce. A já jsem tolik času neměl. Takže jsem se s tím musel smířit. Rozhodl jsem se, že z toho bytu, který k tělocvičně patřil, udělám místo způsobilé k životu. A mezitím přesvědčím Talii, aby si vyslechla, co mám na srdci. Jestli mi něco hrálo do karet, tak moment překvapení. Částečně jsem tuhle díru koupil proto, že byla volná. Mohl jsem zaplatit hotově a hned. To se stalo před týdnem. Talia byla včera večer překvapená, když jsem jí tu adresu ukázal, takže neměla ani tušení, že se chci přestěhovat do Quincy.

Spoléhal jsem, že ji sem dneska přivede její přirozená zvědavost. Musel jsem ji znovu vidět. Musel jsem ji vidět nejméně stokrát. Potom by mi snad došlo, že to není sen.

Na tuhle příležitost jsem čekal sedm let. Sedm zpropadených let, takže jsem nemohl riskovat, že něco pokazím. „Mluvil jsi s Kadence?“ zeptal se Jasper.

„Včera večer.“ Přešel jsem k otevřeným dveřím do bytu.

Byl ve stejně špatném stavu jako tělocvična. Ložnice zela prázdnotou. Považoval jsem za štěstí, že se nějaké zvíře nerozhodlo udělat si ve skříni úkryt před zimou. Koberec byl ale flekatý a ve vzduchu čpěl pach kočičí moči.

Prohlédl jsem si přeplněný obývací pokoj a kuchyň. Prozatím jsem nenašel odvahu otevřít lednici, abych zjistil, co žilo uvnitř. Koupelna bude potřebovat kýbl dezinfekce, než se sprcha nebo toaleta dotkne mojí kůže.

Na renovačním seznamu zaujímal byt první místo.

„Je to jenom načas,“ řekl jsem Jasperovi. I sobě.

„Seš si tím vším jistej?“

„Konečně jsem volnej.“ Tak dlouho jsem žil pod nadvládou někoho jiného, že už jsem ani nevěděl, jak se chovat podle vlastní svobodné vůle. Ale bylo načase zařídit si život, který jsem promeškal. Život, který jsem měl mít, než jsem to všechno zvoral.

„Rozumím ti,“ pronesl Jasper. „Co pro tebe můžu udělat?“

„Nic. Poradím si.“

„Prokaž mi laskavost. Zařaď do dnešního plánu trénink.“

„Počítá se úklid?“ Abych tohle místo uklidil, budu muset dřít jako mezek.

„To by šlo,“ odpověděl. „Co tvoje hlava?“

„Nic moc,“ připustil jsem.

Bylo to poprvé v životě, kdy mi chyběla motivace k tréninku. K zápasení. Teď, když byl Arlo po smrti a už do mě nehustil, že musím vyhrát, vyhrát, vyhrát, mi to bylo… prostě ukradené.

Musel jsem najít novou motivaci, protože mě první týden v březnu čekal zápas. Třeba mi s tím pomůže Talia. Jenom kdyby mě vyslechla.

„Neboj se,“ ujistil jsem Jaspera, „budu připravenej.“

„Kdy mám přijet?“

Povzdechl jsem si a vrátil se do tělocvičny po svých stopách v prachu. „Dej mi trochu času.“

„Moc času nemáš.“

„Já vím,“ zamručel jsem. Neměl jsem času nazbyt, abych mohl uklízet starou tělocvičnu a předělávat odporný byt, aby se v něm dalo žít. A přesto jsem to podstoupil.

Kvůli Talii.

„Zavolej mi co nejdřív,“ řekl Jasper.

„Kdybychom spolu už nemluvili, tak veselé Vánoce.“

„Tobě taky.“

Ukončil jsem hovor a telefon si dal do kapsy. Potom jsem zamířil k té příšerné oranžové zdi. Ta barva mi způsobovala migrénu, ale výmalba bude muset počkat. První na řadě byl úklid bytu.

Nábytek měl dorazit v pátek a do té doby bylo potřeba strhat koberce a vyčistit místnosti. Potom se vrhnu na tělocvičnu.

Měl jsem sevřený žaludek, přešel místnost a vykoukl z jednoho špinavého okna. Přijede dneska? Vzbudil v ní ten prsten dostatečný zájem?

Když jsem znovu přešel celý prostor, potily se mi dlaně. Takhle nervózní jsem nebyl roky. V kapse mi zazvonil telefon. Vyzvánění pro Vivienne. Jasper jí nejspíš zavolal, aby mě zkontrolovala.

„Ahoj,“ zvedl jsem to. „Všechno v pořádku?“

„Jasně,“ odpověděla, „co u tebe?“

„Jsem v pohodě. Je to… divný.“

„Já vím. Taky mě to napadlo, když jsem šla po domě.“ Vivienne byla jediná na světě, kdo mi rozuměl. Protože jsem nebyl jediný, z koho se nedávno stal svobodný člověk. Z ní taky. „Ale hezky divný, víš?“

„Jo, Vivi. Je to hezky divný.“

„Jak je v Montaně?“

„Zima, ale jsem rád, že jsem tady. Budu si muset máknout, abych to tu dal do kupy.“

„Jak to tam vypadá?“

Příšerně. „Ujde to.“ Nepřiznal jsem jí skutečný stav tělocvičny. Nakonec to uvidí sama, a kdyby věděla dopředu, jak moc je to zlé, měla by obavy.

„Zavoláš později?“

„Samozřejmě. Užij si den.“

„Ty taky. Hodně štěstí.“

Kromě Jaspera byla Vivienne moje nejlepší kamarádka. Věděla, proč jsem v Montaně. Věděla, že Talii pořád nosím v srdci.

Během těch let to byla ona, kdo o Talii průběžně hledal informace. Dělala to především proto, aby mě ochránila před zlomeným srdcem, abych Talii neviděl s jiným mužem. Takže občas sledovala její příspěvky na sociálních sítích a googlila její jméno, jestli je její příjmení stále Edenová.

Skutečnost, že se Talia neprovdala, jsem považoval za zázrak. Svůj zázrak.

Toho dne, kdy jsme s Vivienne podepsali rozvodové papíry, mě začala povzbuzovat, abych se nebál zariskovat. Udělala všechno, co bylo v jejích silách, aby mě dostala do Montany.

A teď jsem byl tady. A musel jsem se vrhnout do práce.

„Tak jo.“ Spráskl jsem ruce a ten zvuk tělocvičnou zarezonoval. Ráno jsem v železářství nakoupil základní potřeby pro úklid, protože jsem věděl, že mě čeká práce. Takový rozsah jsem však nečekal a brzo budu muset pomůcky dokoupit, ale pro začátek to stačilo.

Chtěl jsem dojít do auta, ale otevřely se dveře. A tam stála ona.

„Talie!“ Můj hlas zněl chraplavě. „Přišla jsi.“

Přikývla a prohlédla si mě od hlavy k patě. Potom natáhla ruku a na prstech se jí pohupoval sametový sáček. „Věděl jsi, že přijdu.“

„Doufal jsem.“ Ano, tím prstenem jsem ji navnadil. A udělal bych to znovu.

Odtrhla pohled a zavřela za sebou dveře. Potom vešla do prostoru a zastrčila si pramen tmavých, hedvábných vlasů za ucho. Včera večer je měla v drdolu. Dnes jí ve vlnách padaly skoro až k pasu.

Sakra, že ale byla nádherná. Nepovažoval jsem za možné, že by mohla být víc okouzlující než dřív, ale ona dokázala nemožné.

Její krása mi vyrazila dech. Srdce mi bušilo jako o závod. Vidět ji bylo jako dostat pěstí na solar. Včera jsem měl podobný pocit. Kolikrát jsem si v uplynulých letech přál alespoň jednou vidět její tvář, stát ve stejné místnosti a dýchat stejný vzduch?

Pod černým kabátem měla blankytně modrý zdravotnický mundúr, který ještě zvýrazňoval její safírové oči. Člověk by v těch očích našel tajemství života.

Přešla do středu místnosti a dívala se všude kolem, jenom ne na mě.

„Jsi doktorka.“ Zatraceně. To se ti povedlo, Maddene. Konstatovat naprosto očividnou věc.

„Jo.“

„To byl vždycky tvůj sen.“ Ani v nejmenším mě nepřekvapilo, že ho uskutečnila.

Vyhrnula si rukáv od kabátu a poklepala si na hodinky. „Mám pauzu a musím se vrátit do nemocnice. Co chceš, Fostere?“

Tebe. „Chtěl jsem tě vidět. Říct ti, že jsem ve městě. Napadlo mě, že bychom se mohli sejít. Zajít na večeři nebo tak. Restaurace v hotelu je vážně skvělá. Včera jsem tam byl na večeři.“

„To je bratrova restaurace.“ Překřížila si ruce před sebou a neustále přecházela v kruzích po místnosti. „Proč jsi koupil tuhle budovu?“

„Protože jsem potřeboval místo na trénink. Ta druhá posilovna ve městě je veřejná. A já mám individuální trénink. Potřebuju ring. Boxovací pytle. Matrace. Všechno možný. Navíc je tu i byt, a ten mi prozatím vystačí, než koupím dům.“

Vykulila svoje překrásné oči. Zastavila se a ukázala na zem. „Ty chceš žít tady? V Quincy?“

„Ano.“

„Proč?“

Nebylo to zjevné? „Vždycky jsi o Quincy mluvila tak hezky. Jak tvoje rodina založila město. Jak tu máš kořeny prorostlé hluboko. Když jsem se rozhodl přestěhovat, říkal jsem si, proč ne do Montany? Nastal čas na změnu. Nastal čas vypadnout z Vegas.“

„Změnu.“ Přimhouřila oči. „Co si o té změně myslí Vivienne?“

„Záleží na tom? Už není moje žena.“

Bylo toho tolik na probírání. K vysvětlování. Ale Talii z očí šlehaly plameny, a jestli byla naštvaná, nevnímala by mě pozorně. Možná ještě nebyla připravená na to, co jsem jí chtěl říct. A já jsem potřeboval, aby mi naslouchala. Aby slyšela pravdu.

„Co takhle večeře? Dneska?“ zeptal jsem se.

Zvedla bradu. „Jak dlouho jsi to stěhování plánoval?“

„Moc dlouho ne.“

„Překvapuje mě, že o tom nikdo nevěděl.“ Ušklíbla se. „Foster Madden se stěhuje do Quincy, to je velká událost.“

A přesně proto jsem koupi téhle nemovitosti držel pod pokličkou.

„Kdy jsi koupil ten prstýnek?“ Znovu zvedla sáček. „Byl její?“

„Ne, Vivienne nikdy nepatřil.“ Ten prsten byl odjakživa Taliin.

Zůstal zamčený v trezoru až do včerejška, kdy jsem jí ho konečně mohl dát.

„Musíme toho hodně probrat. Jestli se potřebuješ vrátit do práce, tak večer. Co ty na to? Večeře?“

Opět si překřížila ruce na hrudníku a začala přecházet. „Ne. Nemyslím si, že je to dobrý nápad.“

„Proč ne?“

„Protože tě nechci vidět, Fostere. Nechci tě v našem městě.“

„Pozdě.“

Odfrkla si.

Sakra. Na Talii jsem vždycky miloval její vyrovnanou povahu. Když ostatní panikařili, ona zůstávala klidná. I z toho důvodu jsem věděl, že z ní bude báječná doktorka. Ale tu a tam se rozčílila. A jakmile někdo stiskl ten správný knoflík, Talia Edenová se dokázala rozpálit doruda jako nikdo jiný.

Abych ji nevytočil a ona nevybuchla, raději co nejrychleji změnil téma.

„Aby se to tu dalo do kupy, bude potřeba hodně práce. Ta oranžová zeď musí pryč. Ale řekl bych, že budova samotná docela ujde. Ring bude tady.“ Naznačil jsem čáry v prachu a vytvořil čtverec uprostřed místnosti. „Matrace budou tady. Boxovací pytle na támhletom trámu. Koupím sem běžecké pásy a rotopedy.“

„Tohle nemůžeš myslet vážně.“

„Ale myslím. V březnu mám zápas a ve Vegas jsem se nedokázal soustředit. Změna prostředí mi pomůže. Nebo nové tváře. Ty jsi mi vždycky pomáhala udržet koncentraci. Možná budu potřebovat tvoji pomoc.“

Zlehka zavrtěla hlavou. Takový výraz mívají lidé, když se jim zdá něco povědomé. Popletl jsem jí hlavu. „Žádáš mě, abych ti pomohla s přípravou na zápas?“

Ne, žádal jsem ji o večeři. „Tak něco. Můžeme to probrat večer.“

„Já – cože?“

„Večeře, Tally.“ Použít tuhle přezdívku byla chyba. Došlo mi to hned, jakmile se na mě podívala skelným pohledem. Zmatení bylo pryč. Vztek byl pryč.

Odstřihla mě, ani jsem nemrknul.

„Vypadni z Quincy, Fostere!“ Přešla místnost. „Nechci tě tady.“

Otevřela dveře a odkráčela pryč, dovnitř zavanul ledový vzduch.

„Sakra.“ Promnul jsem si obličej. Do oka mě praštil modrozelený samet.

Prsten.

Zahodila ho na zem.

Přešel jsem k němu, zvedl ho a dlouhou chvíli ho držel v ruce.

Netlačil jsem příliš tvrdě? Příliš rychle? Jinak jsem to neuměl. Jenže přesně proto jsem kdysi o Talii přišel.

„První kolo.“

Skončilo první kolo. A já jsem dostal pořádnou nakládačku.

2. KOLO

KAPITOLA 3

TALIA

Tally.

Nikdo mi neříkal Tally. Ani rodiče, ani sourozenci, ani přátelé. Všichni mi říkali celým jménem.

Kromě Fostera.

Připadalo mu, že se to ke mně hodí. Všechny jeho zápasy i sparingy jsem sledovala s poznámkovým blokem v klíně a zaznamenávala do něho čárky.

Na jedné straně údery zasazené, na druhé straně údery obdržené. Kopy versus rány. Strhy a klinče.

Čárkování byl můj způsob, jak zkrotit nervy. Jakmile mě zaměstnávalo počítání, méně jsem se obávala, že schytá kopanec do žeber nebo ránu do obličeje.

Stejně jako jsem si čárkovala dobré dny v nemocnici. Ty čárky mi umožňovaly pozitivní soustředění, i když jsem je tu a tam musela smazat. Měla jsem cíl.

Tally.

Nebyla jsem Tally hodně dlouho. Do včerejška.

Bylo to, jako bych se vrátila zpátky v čase do doby, kdy byl Foster nejdůležitější částí mého života. Do doby, kdy mi byl tak blízko, že mohl klidně ovládat údery mého srdce.

A ten prstýnek…

Proč? Proč ho koupil? Obzvláště když ho nedal své manželce. Kdy ho koupil?

Vypadal úplně stejně jako ten prsten z mojí paměti, ale to bylo nemožné. Nekoupil by prsten mně, když by si potom vzal Vivienne. Přesto se mi zdál tak povědomý. Bolestně povědomý.

Nikdy nezapomenu na den, kdy jsem ten prstýnek viděla poprvé.

Fosterův šéf ho poprosil, jestli by pro něj něco nezařídil, měl vyzvednout náušnice jako dárek pro jeho dceru. Takže jsem s ním jela k Tiffanymu, protože v té době nás od sebe nešlo oddělit.

Zatímco jsme čekali, než prodavačka přinese náušnice, prohlíželi jsme si zboží ve vitrínách. Foster vyhlásil hru. Měla jsem si vybrat prsten, který se mi nejvíc líbil, a on měl hádat, který to je.

Našel ho hned napoprvé.

Protože věděl, že si ze všech těch propracovaných, blyštivých prstýnků vyberu nějaký jednoduchý a decentní.

Prstýnek, který bych mohla snadno navléknout a stáhnout. Prstýnek, jenž bych mohla v práci nosit na krku na řetízku, aniž by se mi kámen zabodával do kůže. Prstýnek, který by na mém prstu vypadal překrásně, přestože jsem měla kůži na rukou rozpraskanou a vysušenou z častého mytí a nošení jednorázových rukavic.

To se stalo týden předtím, než mi oznámil, že si bere Vivienne.

Týden předtím, než mi zlomil srdce na kousky.

Nesměl se sem přestěhovat. Nesměl žít v Montaně. Naráželi bychom na sebe. Nedalo by se předejít tomu, abychom se nepotkávali na Hlavní ulici nebo v obchodech. Quincy bylo moc malé městečko, aby se dalo vyhnout muži jako Foster. Nějak ho budu muset přesvědčit, aby odjel. Ale jak?

Nejprve jsem si potřebovala vyčistit hlavu. Porozumět svému srdci. Takže jsem dnes ráno, po sprše a rychlé snídani, odjela ze svého domu na místo, kde jsem vždycky našla klid.

Domů.

Mířila jsem svým černým jeepem k ranči svých rodičů a projela pod branou s nápisem Edenův ranč. Za ploty se na míle daleko táhly zasněžené louky a úpatí hor pokrývaly lesy se sněhovými čepicemi v korunách.

Zelený traktor vezl na vidlicích balík sena a mířil na pastviny. Za ním klusala řada černých anguských krav, všechny měly na žebrech znak Edenova ranče – písmeno E podtržené prutem ve tvaru U.

Ranč jsem milovala. Milovala jsem otevřená prostranství, zvířata a odkaz rodiny. Celé dětství jsem plánovala stát se veterinářkou. Chtěla jsem se specializovat na velká zvířata a pomáhat na ranči s dobytkem a koňmi.

Až jedna zimní noc v prvním ročníku na střední škole změnila můj osud.

Moje učitelka anglického jazyka, paní Haskinsová, byla v osmém měsíci těhotenství a do odchodu na mateřskou dovolenou jí chybělo pár dní. Byl březen a do města přišla ohromná vánice. Předpověď počasí nepředvídala její intenzitu. Jednu chvíli jsme sledovali těžké vločky, jak se snášejí k zemi, a najednou byla všude bílá tma. Většina silnic byla uzavřená a vyjíždět se smělo jen v naléhavých případech. Jelikož jsme bydleli na venkově, naši rodiče pro nás nemohli dojet.

Takže jsme já a Lyla, moje sestra, dvojče, vyzvedli naše mladší sourozence, Matea a Eloise, aby počkali s námi. Paní Haskinsová se nabídla, že můžeme zůstat u ní doma, než se bouře přežene.

Došli jsme dva bloky do jejího domu a uvelebili se uvnitř. Její manžel pracoval u technických služeb, takže jezdil se sněžným pluhem a odklízel silnice a paní Haskinsová byla ráda, že jí děláme společnost.

Než jí začaly kontrakce.

Zavolali jsme 911 pro sanitku, ale než dorazila, držela jsem čerstvě narozenou holčičku v náručí.

Nikdy v životě jsem se tak nebála.

Máma vždycky říkala, že profese lékařky mi byla předurčena.

„Zvládnu to.“

„Jo.“

„A?“