Agatha Christie

TAJEMSTVÍ CHIMNEYS

Kalibr

Přeložil Milan Lžička

The Secret of Chimneys

Copyright © 1925 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

AGATHA CHRISTIE, the Agatha Christie Signature and the AC Monogram Logo are registered trade marks of Agatha Christie

Limited in the UK and elsewhere. All rights reserved.

This edition was published in 2025.

Translation entitled TAJEMSTVÍ CHIMNEYS

Copyright © 2025 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

ISBN 978-80-284-0477-2

Věnováno mému synovci,

na památku nápisu na hradě Compton

a výletu do zoo

PRVNÍ KAPITOLA

Anthony Cade
přijímá úkol

„Džentlmen Joe!“

„No ne, není to starý Jimmy McGrath?!“

Účastníci exkluzivní exkurze cestovní kanceláře Castle, sedmička viditelně zdrchaných žen a trojice upocených mužů, se značným zájmem přihlíželi. Jejich průvodce Cade totiž zřejmě potkal dávného přítele. Všichni nesmírně obdivovali Cadeovu vysokou štíhlou postavu, osmahlou tvář i bodrost, s níž urovnával spory a udržoval dobrou náladu. Naopak jeho přítel vypadal popravdě dost zvláštně. Vysoký byl asi jako pan Cade, ale zavalitý a zdaleka ne tak pohledný. Ten typ muže, o jakých se píše v knihách, nejspíš majitel lokálu. Působil však zajímavě. Ostatně právě kvůli tomu jezdí člověk do ciziny – aby na vlastní oči viděl všechny ty podivuhodnosti, o nichž čítává v knížkách. Doposud je Bulawayo poměrně nudilo. Slunce nesnesitelně pálilo, hotel byl nepohodlný a až do chystaného výletu do národního parku Matobo jako by vlastně nebylo moc kam vyrazit. Naštěstí jim pan Cade doporučil pohlednice, kterých tu měli opravdu skvostný výběr.

Anthony Cade s přítelem kousek poodstoupili.

„Co tu hrome děláš s takovým houfem ženských?“ divil se McGrath. „Zakládáš harém?“

„S těmihle vážně ne,“ ušklíbl se Anthony. „Prohlédl sis je pořádně?“

„No ano. Napadlo mě, že už ti možná neslouží zrak.“

„Zrak mám stejně dobrý jako dřív. Kdepak, tohle je Castlova exkluzivní exkurze. A já jim tady dělám průvodce.“

„Proč jsi šmankote vzal takovou práci?“

„Protože jsem bohužel potřeboval peníze. Můžu tě ubezpečit, že mojí nátuře nesedí.“

Jimmy se zazubil.

„Na poctivou fachu tě nikdy neužilo, co?“

Anthony to křivé nařčení přešel.

„Počítám ale, že se brzo něco namane,“ zadoufal. „Většinou to tak bývá.“

Jimmy se uchechtl.

„Když se někde schyluje k maléru, Anthony Cade se k němu dřív nebo později přichomýtne, to už vím,“ prohodil. „Máš dokonalý čich na nesváry – a navíc devět životů jako kočka. Kdy bychom si mohli trochu poklábosit?“

Anthony si povzdechl.

„Musím tyhle kdákající slepice zavézt na prohlídku Rhodesova hrobu.“

„No vida,“ zaradoval se Jimmy. „Vrátí se celé naklepané a samá modřina od výmolů v silnici a budou se dožadovat postele, aby se z toho vyležely. A my si pak spolu dáme pár panáčků a probereme, co je nového.“

„Dobře. Tak zatím, Jimmy.“

Anthony se vrátil za svými ovečkami. Okamžitě se do něj pustila slečna Taylorová, nejmladší a nejrozvernější z nich.

„Jé, pane Cade, to byl váš starý kamarád?“

„Ano, slečno Taylorová. Kamarád z dob nevinného mládí.“

Slečna Taylorová se zachichotala.

„Působil na mě nesmírně zajímavě.“

„Tak já mu to vyřídím.“

„Ale, pane Cade, nezlobte mě přece! To jsou nápady! Jakže vás to oslovil?“

„Džentlmen Joe?“

„Ano. Vy se jmenujete Joe?“

„Snad víte, že jsem Anthony, slečno Taylorová.“

„I vy jeden!“ zašveholila slečna Taylorová koketně.

Své povinnosti už měl Anthony v malíku. Kromě zařizování nezbytných cestovních náležitostí musel rovněž upokojovat nedůtklivé kmety, pokud se něco dotklo jejich důstojnosti, starat se, aby postarší matróny měly dostatek příležitostí ke koupi pohlednic, a flirtovat s každou pod čtyřicet. Poslední úkol mu usnadňovala mimořádná ochota dotyčných dam spatřovat dvojsmysly i v jeho nejnevinnějších větičkách.

Slečna Taylorová opět vyrazila na zteč.

„A proč vám tedy říká Joe?“

„Zkrátka proto, že se tak nejmenuju.“

„A proč Džentlmen Joe?“

„Z téhož důvodu.“

„Ale, pane Cade,“ opáčila slečna Taylorová až utrápeně, „takhle byste rozhodně mluvit neměl. Zrovna včera večer říkal papá, jaké máte džentlmenské vystupování.“

„To je od vašeho tatínka skutečně milé, slečno Taylorová.“

„Na tom, že se chováte jako pravý džentlmen, se shodujeme všichni.“

„Nestačím žasnout.“

„Ne, opravdu, myslím to vážně.“

„Laskavé srdce znamená víc než královská koruna,“ prohodil Anthony neurčitě, aniž by sám tušil, co těmi slovy myslí, a v duchu už se nemohl dočkat oběda.

„Pokaždé si pomyslím, jak je tahle báseň překrásná. Vyznáte se v poezii, pane Cade?“

„V nouzi nejvyšší bych zvládl odrecitovat ‚Stál hoch v ohni na palubě‘. ‚Stál hoch v ohni na palubě, odkud všichni prchli.‘ Dál už to neumím, ale jestli chcete, dokážu to zahrát. ‚Stál hoch v ohni na palubě‘ – sss – sss – sss – (sykot plamenů, chápete) ‚odkud všichni prchli‘ – tady začnu pobíhat sem a tam jako psisko.“

Slečna Taylorová vyprskla smíchy.

„Koukněte na pana Cadea! No, není s ním švanda?“

„Je čas na dopolední čaj,“ opáčil Anthony rázně. „Pojďte za mnou. Ve vedlejší ulici je skvělá kavárna.“

„Předpokládám,“ broukla hlubokým hlasem paní Caldicottová, „že útrata je zahrnutá v ceně exkurze.“

„Dopolední čaj, paní Caldicottová,“ odvětil Anthony profesionálně, „je za příplatek.“

„Taková hanebnost.“

„Život je samá útrapa, viďte?“ nadhodil Anthony zvesela.

Paní Caldicottové zablýsklo v očích a tónem ženy, která odpaluje minu, opáčila: „Jelikož jsem to tušila, odlila jsem si ráno u snídaně trochu čaje do konvičky! Můžu si ho ohřát na lihovém vařiči. Pojď, muži.“

Manželé Caldicottovi vítězoslavně odpluli do hotelu a ženino pozadí sálalo uspokojením z té prozíravosti.

„Bože, bože,“ zamručel Anthony, „svět tvoří vážně spousta prazvláštních lidiček.“

Se zbytkem zájezdu zamířil do kavárny. Slečna Taylorová mu kráčela po boku a pokračovala v katechezi.

„Je to už dlouho, co jste toho kamaráda neviděl?“

„Něco přes sedm let.“

„Poznali jste se v Africe?“

„Ano, ale ne v těchto končinách. Poprvé jsem Jimmyho McGratha viděl, když se ho svázaného chystali uvařit v kotli. Některé kmeny ve vnitrozemí jsou totiž lidojedi. Zasáhli jsme právě včas.“

„A co se dělo?“

„Rozpoutala se menší potyčka. Pár těch ubožáků jsme postříleli a zbytek vzal nohy na ramena.“

„Tedy, pane Cade, vy jste ale musel vést dobrodružný život.“

„Naprosto poklidný, to vás ubezpečuji.“

Bylo však jasné, že mu dotyčná nevěří.

Kolem desáté večerní vešel Anthony Cade do pokojíku, kde se Jimmy McGrath právě probíral všemožnými lahvemi.

„Pořádného lomcováka, Jamesi,“ poprosil ho. „Věř mi, že ho vážně potřebuju.“

„Vůbec se nedivím, kamaráde. Tu tvou práci bych nechtěl ani za nic.“

„Nabídni mi jinou a já s touhle cobydup seknu.“

McGrath si nalil štamprli, zkušeným grifem ji do sebe obrátil a znovu si dolil. Pak se zadumaně zeptal:

„Myslíš to vážně, stará vojno?“

„Co?“

„Že bys té své práce nechal, kdybys sehnal jinou?“

„Proč? Snad nechceš říct, že víš o nějaké, co by byla k mání? Proč ji nevezmeš sám?“

„Však jsem ji vzal – ale moc se mi nezamlouvá, proto se ji snažím přehrát tobě.“

Anthony pojal podezření.

„A co je na ní zlého? Snad jsi nezačal učit v nedělní škole, hm?“

„Myslíš, že by mě někdo nechal učit v nedělní škole?“

„Pokud by tě dobře znal, tak rozhodně ne.“

„Ale práce je to dobrá, není na ní vůbec nic špatného.“

„A není čirou náhodou v Jižní Americe? Na Jižní Ameriku si teď totiž dělám docela zálusk. V jednom z tamních státečků se brzo chystá menší revoluce.“

McGrath se zazubil.

„Revoluce, to bylo odjakživa tvoje – hlavně když se to někde pořádně řeže.“

„Mám dojem, že by tam mohli ocenit můj talent. Povídám ti, Jimmy, že při revoluci dokážu být po čertech užitečný, ať už té či oné straně. Je to rozhodně lepší než se živit poctivě.“

„Mám dojem, že tenhle postoj od tebe neslyším poprvé, kamaráde. Ne, ta práce není v Jižní Americe, ale v Anglii.“

„V Anglii? Hrdina se po dlouhých letech vrací na rodnou hroudu. Po sedmi letech už po nikom nemůžou vymáhat nesplacené účty, že ne, Jimmy?“

„Pochybuju. Tak co, chceš se dozvědět víc?“

„Jistěže jo. Akorát mi nejde do hlavy, proč to nevezmeš sám.“

„Nebudu ti lhát. Jdu totiž po zlatě, Anthony – hluboko ve vnitrozemí.“

Anthony hvízdl a podíval se na něj.

„Co tě znám, Jimmy, šel jsi po zlatě vždycky. Je to tvoje slabůstka – takový tvůj svébytný koníček. Neznám nikoho jiného, kdo by tak často kopal naslepo.“

„A nakonec na něj narazím. Uvidíš.“

„Inu, každý má svou zálibu. Já rozbroje, ty zlato.“

„Celé ti to tedy vypovím. O Hercoslovensku už jsi asi slyšel, viď?“

Anthony prudce zvedl oči.

„O Hercoslovensku?“ zeptal se zvláštním tónem.

„Jo. Víš o něm něco?“

Než Anthony odpověděl, nastala celkem znatelná odmlka.

„Jen to, co ví každý,“ řekl rozvážně. „Je to jeden z balkánských států, že? Nejvýznamnější řeky neznám. Nejvýznamnější hory taky ne, ale je jich tam poměrně dost. Hlavní město Jekarešť. Obyvatelstvo tvoří převážně banditi. Místní zálibou jsou královraždy a revoluce. Posledního krále Mikuláše IV. zabili asi před sedmi lety. Od té doby je to republika. Suma sumárum tuze půvabné místo. Mohl jsi říct hned, že je ve hře Hercoslovensko.“

„Není, leda nepřímo.“

Anthony si ho prohlížel spíš posmutněle než nahněvaně.

„S tímhle bys měl něco dělat, Jamesi,“ pravil. „Přihlas se na korespondenční kurz nebo tak něco. Kdybys takhle mizerně vyprávěl ještě za dob starého dobrého Východu, pověsili by tě za nohy a zbičovali přes chodidla či něco na ten způsob.“

Přes tyto výtky nehnul Jimmy ani brvou a dál si vedl svou.

„A o hraběti Stylptičovi jsi slyšel?“

„To už zní líp,“ uznal Anthony. „Spousta lidí, kteří o Hercoslovensku jaktěživi neslyšeli, se při zmínce o hraběti Stylptičovi úplně rozzáří. Velký kmet z Balkánu. Nejvýznamnější státník moderní doby. Největší nepopravený ničema. Úhel pohledu závisí na tom, které noviny čteš. Jedno je však jisté: na hraběte Stylptiče se bude vzpomínat ještě dlouho potom, co se my dva obrátíme v prach a popel, Jamesi. Za každým tahem i protitahem v tomhle regionu stál posledních dvacet let hrabě Stylptič. Byl to diktátor, vlastenec a státník – a nikdo přesně neví, co byl vlastně zač, pouze že to byl geniální král intrik. Co s ním?“

„Byl předsedou hercoslovenské vlády – proto jsem se o té zemi zmínil.“

„Ty vůbec neumíš rozlišovat, co je podstatné a co ne, Jimmy. V porovnání se Stylptičem je Hercoslovensko zcela bezvýznamné. Jenom se tam narodil a působil ve veřejných funkcích. Myslel jsem ale, že už je po smrti.“

„Taky že ano. Umřel v Paříži zhruba před dvěma měsíci. To, co ti líčím, se stalo před několika lety.“

„Otázkou je,“ odvětil Anthony, „cože mi to vlastně líčíš.“

Jimmy výtku přijal a honem mluvil dál.

„To bylo tak. Pobýval jsem tehdy v Paříži – jsou to právě čtyři roky, abych byl přesný. Jednou v noci jsem se procházel takovou dost opuštěnou čtvrtí, když vtom jsem zmerčil, jak půltucet francouzských pobudů tluče nějakého slušného staršího pána. Nemám rád, když je někdo v takové přesile, proto jsem se do věci okamžitě vložil a ty hulváty si podal. Nejspíš nikdy předtím nedostali pořádnou nakládačku. Roztáli jako sníh!“

„To tě šlechtí, Jamesi,“ hlesl Anthony. „Škoda že jsem u té rvačky nebyl.“

„Nebylo to nic extra,“ opáčil Jimmy skromně. „Ale ten dědula mi byl neskonale vděčný. Byl trochu pod parou, o tom žádná, ale zároveň dost střízlivý na to, aby ze mě vytáhl jméno a adresu, a druhý den mi přišel poděkovat. A udělal to opravdu se vší parádou. Až tehdy jsem zjistil, že jsem zachránil hraběte Stylptiče. Měl dům u Bouloňského lesíka.“

Anthony pokýval hlavou.

„Ano, do Paříže Stylptič přesídlil po zavraždění krále Mikuláše. Chtěli po něm, aby se vrátil a časem se stal prezidentem, o nic takového ale nestál. Zůstal věrný svým monarchistickým zásadám, i když prý měl prsty ve všech zákulisních čachrech, co se na Balkáně děly. Byla to vážně šedá eminence, ten zesnulý hrabě Stylptič.“

„A Mikuláš IV. měl zase zvláštní vkus na manželky, co?“ nadhodil náhle Jimmy.

„To jo,“ přisvědčil Anthony. „A taky na to chudák dojel. Vzal si takovou couru z pařížského kabaretu – nehodila se ani pro morganatický sňatek. Jenže Mikuláš se do ní bláznivě zamiloval a ona byla celá žhavá stát se královnou. Zní to až neuvěřitelně, ale nějak to přece jen zařídili. Nechala si říkat hraběnka Popovská nebo tak nějak a předstírala, že jí v žilách koluje krev Romanovců. Brali se v jekarešťské katedrále, kde je proti své vůli oddávalo několik arcibiskupů a korunovalo ji na královnu Varagu. Mikuláš uplatil svoje ministry a zřejmě si myslel, že to bude stačit – nepočítal však s odezvou obyvatelstva, které v Hercoslovensku smýšlí velmi aristokraticky a zpátečnicky. Má rádo, když jsou tamní králové a královny takoví, jak se patří. Po projevech nevole a nespokojenosti přišly jako obvykle bezohledné represe a nakonec vypuklo povstání, při němž vtrhl lid do paláce, krále s královnou zavraždil a vyhlásil republiku. A republiku tam mají dodnes – prý je tam ovšem pořád dost rušno. Aby nevyšli ze cviku, zabili i pár prezidentů. Ale zpátky k věci. Mluvil jsi o tom, jak ti hrabě Stylptič děkoval za záchranu.“

„No jo. A tím to taky zhaslo. Vrátil jsem se do Afriky a dál už na to ani nevzdechl, jenže asi před dvěma týdny mi přišel balíček, který za mnou bůhvíjak dlouho dosílali po všech čertech. V novinách jsem zahlédl, že hrabě Stylptič nedávno v Paříži umřel. No a v tom balíčku byly jeho paměti – nebo memoáry, či jak se tomu říká. A k nim byl přiložený vzkaz, že pokud rukopis do třináctého října doručím jistému londýnskému nakladatelství, mají mi vyplatit tisíc liber.“

„Tisíc liber? Řekl jsi tisíc liber, Jimmy?“

„Řekl, kamaráde. Upřímně doufám, že nejde o podvod. Nedůvěřuj vládcům ani politikům, jak praví přísloví. Takže takhle to bylo. Jelikož za mnou ten rukopis putoval tak dlouho, nemohl jsem ztrácet čas. Ale stejně to byla škoda. Měl jsem už dojednanou cestu do vnitrozemí a moc se tam těšil. Tak skvělá příležitost se mi znovu nenaskytne.“

„Ty jsi nenapravitelný, Jimmy. Tisíc liber na dřevo má přece větší cenu než nějaké domnělé zlato.“

„A co když je to celé bouda? V každém případě už mám zařízenou cestu a všechno, mířím do Kapského Města – a zničehonic se zjevíš ty!“

Anthony vstal a zapálil si.

„Už začínám chápat, co máš za lubem, Jamesi. Ty vyrazíš hledat zlato, jak jsi plánoval, a já za tebe vyinkasuju těch tisíc liber. Kolik mi z toho kápne?“

„Co takhle čtvrtina?“

„Dvě stě padesát liber čistá ruka, jak se říká?“

„Přesně tak.“

„Platí, a aby sis kapánek zaskřípal zuby, tak ti prozradím, že bych klidně vzal i stovku! Kdepak, Jamesi McGrathe, ty si na smrtelné posteli nebudeš přepočítávat, kolik ti zbývá na kontě.“

„Tak tedy dohodnuto?“

„Jo, dohodnuto. Půjdu do toho. Exkluzivní exkurze holt přijdou o průvodce.“

A na to si slavnostně připili.

DRUHÁ KAPITOLA

Dáma v nesnázích

„Tak to bychom měli,“ pravil Anthony, dopil a postavil skleničku na stůl. „Kterou lodí jsi měl odplout?“

„Granarth Castle.“

„Jízdenka bude asi na tvoje jméno, takže radši abych cestoval jako James McGrath. Pasy už snad nikdo nekontroluje, nebo jo?“

„Tak jako tak se nejspíš na nic nepřijde. Sice si nejsme vůbec podobní, ale náš popis by nejspíš zněl zhruba stejně. Metr osmdesát, vlasy hnědé, oči modré, nos nevýrazný, brada nevýrazná –“

„S tou ‚nevýrazností‘ už prr. Abys věděl, tak si mě u Castla vybrali z několika uchazečů čistě na základě příjemného zevnějšku a vytříbených mravů.“

Jimmy se uchechtl.

„Ty tvoje mravy jsem viděl dneska ráno.“

„Houby jsi viděl.“

Anthony vstal a rázoval po pokoji. Mírně u toho vraštil čelo a promluvil až po hodné chvíli.

„Jimmy,“ řekl nakonec. „Stylptič umřel v Paříži. Tak k čemu posílat rukopis z Paříže do Londýna přes Afriku?“

Jimmy bezradně zavrtěl hlavou.

„Nemám ponětí.“

„Proč ho úhledně nezabalit a neposlat poštou?“

„Zní to o dost rozumněji, to souhlasím.“

„Samozřejmě vím,“ navázal Anthony, „že králům, královnám a státním činitelům brání etiketa dělat cokoli jednoduše a přímočaře. Od toho mají královské posly a podobně. Ve středověku se člověku svěřoval pečetní prsten, který fungoval jako univerzální klíč. ‚Králův prsten! Rač vstoupit, můj pane!‘ A většinou ho někdo jiný ukradl. Vždycky si lámu hlavu, proč nějaký koumes nikdy nepřišel na to, jak prsten okopírovat – vyrobil by jich třeba tucet a prodával je po sto dukátech za kus. Jako by ve středověku úplně postrádali podnikavost.“

Jimmy zívl.

„Moje plkání o středověku tě zřejmě moc nebaví. Vraťme se tedy k hraběti Stylptičovi. Posílat něco z Francie do Anglie přes Afriku mi přijde trochu hloupé i na diplomata. Jestli mu záleželo jenom na tom, abys dostal tisíc liber, mohl ti je odkázat v závěti. Naštěstí nejsme ty ani já tak hrdí, že bychom odmítli dědictví! Stylptičovi snad muselo přeskočit.“

„Vypadá to tak, viď?“

Anthony se zachmuřil a dál přecházel sem a tam.

„A četl jsi to vůbec?“ zeptal se pojednou.

„Co jako?“

„Ten rukopis přece.“

„Probůh, ne. Proč myslíš, že bych měl něco takového číst?“

Anthony se pousmál.

„Jen mě to zajímalo, to je celé. Memoáry totiž působí spoustu nepříjemností. Indiskrétní odhalení a podobně. Lidem, kteří celý život mlčeli jako škeble, zřejmě dělá dobře, že můžou natropit potíže v době, kdy už si budou dávno hovět v hrobě. Působí jim to takovou škodolibou radost. Jimmy, co byl hrabě Stylptič za člověka? Setkali jste se a mluvili spolu, navíc jsi výtečný znalec pravé lidské povahy. Dovedeš si představit, že to byl starý zlomyslný mizera?“

Jimmy zakroutil hlavou.

„Těžko říct. Ten první večer měl totiž očividně naváto a druhý den se proměnil v noblesního kmeta s vybraným vystupováním, který mě zahrnul tolika lichotkami, že jsem pomalu nevěděl, kam s očima.“

„A neutrousil v opilosti něco zajímavého?“

Jimmy se svraštělým obočím zapátral v paměti.

„Řekl, že ví, kde je Koh-i-noor,“ odvětil pochybovačně.

„Prosím tě,“ odfrkl si Anthony, „to přece víme všichni. Je uložený v Toweru, ne? Za tlustým tabulovým sklem a železnými mřížemi, kolem nichž hlídá spousta pánů v maškarních kostýmech, aby ho nikdo neštípl.“

„Přesně tak,“ přisvědčil Jimmy.

„A neřekl Stylptič ještě něco v podobném duchu? Třeba že ví, ve kterém městě sídlí Wallaceova sbírka?“

Jimmy zakroutil hlavou.

„Hm!“ broukl Anthony.

Zapálil si další cigaretu a znovu začal rázovat po pokoji.

„Ty asi nečteš noviny, viď, ty barbare?“ prohodil vzápětí.

„Moc často ne,“ odtušil McGrath prostě. „Zpravidla v nich není nic, co by mě zajímalo.“

„Zaplaťpánbůh, že já jsem civilizovanější. Poslední dobou se v nich několikrát psalo o Hercoslovensku. Prý že by tam mohli obnovit monarchii.“

„Mikuláš IV. nezanechal syna,“ opáčil Jimmy. „Dost ale pochybuju, že by dynastie Obolovičů vymřela. Nejspíš po něm zbyly houfy mladších příbuzných, bratránků z druhého, třetího a bůhvíkolikátého kolena.“

„Takže najít krále by nebylo nic obtížného?“

„Řekl bych, že ani v nejmenším,“ odpověděl Jimmy. „Víš, vlastně se jim nedivím, že už je republikánské instituce otravují. Pro tak plnokrevný a rázný národ musí být příšerná nuda střílet po prezidentech, když byl zvyklý na krále. A když už je řeč o králích, vybavilo se mi ještě něco, co mi toho večera starý Stylptič prozradil. Že prý zná bandu, která po něm jde. Měli to být lidi Krále Victora.“

„Cože?“ Anthony se náhle otočil.

McGrathovi se na tváři rozlil úsměšek.

„Nějak jsi nám zpozorněl, co, Džentlmene Joe?“ utrousil.

„Nebuď osel, Jimmy. Právě jsi řekl něco dost důležitého.“

Přešel k oknu, zastavil se u něj a zadíval se ven.

„Co je vůbec ten král Victor zač?“ nadhodil Jimmy. „Další balkánský monarcha?“

„Ne,“ řekl Anthony rozvážně. „To není tenhle druh krále.“

„A kdo to tedy je?“

Anthony odpověděl po kratší odmlce.

„Je to darebák, Jimmy. Nejpověstnější zloděj šperků na světě. Neskutečný dobrodruh, kterého nic nezastraší. Král Victor je přezdívka, pod níž se proslavil v Paříži. Tam taky řádila jeho banda. Když ho dopadli, poslali ho za menší přečin na sedm let do chládku. Závažnější skutky mu totiž nemohli dokázat. Brzy ho pustí – anebo už je možná venku.“

„Myslíš, že měl hrabě Stylptič v jeho uvěznění prsty? Proto po něm ta banda šla? Z pomsty?“

„To netuším,“ přiznal Anthony. „Na první pohled se mi to moc nezdá. Co vím, tak hercoslovenské korunovační klenoty Král Victor neukradl. Ale celá ta věc je celkem k zamyšlení, nezdá se ti? Stylptičova smrt, ty paměti a k tomu spekulace v novinách – všechno je to nejasné, ale pozoruhodné. A navíc se ještě proslýchá, že prý v Hercoslovensku našli ropu. Cítím v kostech, Jamesi, že co nevidět se lidé o tu bezvýznamnou zemičku začnou zajímat.“

„Jací lidé?“

„Hebrejci. Žlutolící finančníci ze City.“

„Kam tím vším míříš?“

„Jenom se snažím věci trochu zkomplikovat, nic víc.“

„Snad mi nechceš tvrdit, že odevzdání obyčejného rukopisu do nakladatelství můžou provázet nějaké komplikace?“

„To ne,“ zalitoval Anthony. „Tam by se snad nic zkomplikovat nemělo. Ale mám ti říct, Jamesi, kam hodlám odjet se svými dvěma sty padesáti librami?“

„Do Jižní Ameriky?“

„Kdepak, kamaráde, do Hercoslovenska. Asi se postavím na stranu republiky. A dost možná skončím jako prezident.“

„Proč se rovnou neprohlásíš za nejvýznačnějšího Oboloviče a nestaneš se králem, když už?“

„To ne, Jimmy. Králové to mají na doživotí. Prezidenti slouží jen zhruba čtyři roky. Docela by mě bavilo vládnout čtyři roky ve státě, jako je Hercoslovensko.“

„Řekl bych, že u králů je ten průměr ještě nižší,“ podotkl Jimmy.

„Asi budu v dost silném pokušení zpronevěřit tvůj podíl z té tisícovky. Beztak o něj nebudeš stát, až se vrátíš obtěžkaný zlatými valouny. Investuju ho za tebe do hercoslovenských ropných akcií. Víš, Jamesi, čím víc o všem dumám, tím víc se mi ten tvůj nápad zamlouvá. Kdyby ses o Hercoslovensku nezmínil, nikdy bych na něj ani nevzdechl. Strávím jeden den v Londýně, vyzvednu si odměnu a pak rychlíkem hurá na Balkán!“

„Ne tak zhurta! Prve jsem se o tom nezmínil, ale mám pro tebe ještě jednu prácičku.“

Anthony klesl do křesla a přísně si přítele prohlížel.

„Celou dobu jsem tušil, že mi něco tajíš. Teď přijde ten zádrhel.“

„Ale kdepak. Jenom je potřeba, abys pomohl jisté dámě.“

„Jednou provždycky, Jamesi – odmítám se nechat vtahovat do tvých úděsných milostných pletek.“

„O žádné pletky nejde. Nikdy jsem tu ženu neviděl. Všechno ti vypovím.“

„Jestli mám poslouchat další z tvých obšírných rozvláčných báchorek, budu si muset dát ještě něco k pití.“

Hostitel jeho přání úslužně vyhověl a potom se jal vypravovat.

„Když jsem svého času pobýval v Ugandě, zachránil jsem tam jednomu člověku život –“

„Být tebou, Jimmy, sepsal bych knížečku s názvem ‚Životy, které jsem zachránil‘. Tohle je už druhý, o kterém dneska večer slyším.“

„No jo, ale v tomhle případě jsem vlastně ani nic neudělal. Akorát jsem ho vytáhl z řeky. Neuměl plavat.“

„Počkej, má tahle historka něco společného s tou druhou věcí?“

„Vůbec nic, i když jak si teď vzpomínám, byl ten chlápek kupodivu Hercoslovák. Vždycky jsme mu ale říkali Holanďan Pedro.“

Anthony lhostejně přikývl. „Tak pokračuj, Jamesi.“

„No, a ten chlap mi za to byl docela vděčný. Chodil za mnou jako ocásek. Asi za půl roku pak umřel na zimnici. Byl jsem u toho. Těsně předtím, než natáhl brka, na mě kývl a vzrušenou hatmatilkou mi šeptem svěřil jakési tajemství – snad o zlatém dole či co. Do ruky mi strčil balíček ve voskovaném plátně, který neustále nosil na těle. Tehdy jsem tomu nepřikládal větší váhu. Teprve po týdnu jsem ten balíček otevřel. Probudila se ve mně zvědavost, to musím přiznat. Pochyboval jsem, že by Holanďan Pedro měl natolik za ušima, aby už od pohledu poznal zlatý důl – ale štěstí bývá vrtkavé –“

„A při pouhém pomyšlení na zlato se ti jako vždycky rozbušilo srdce,“ skočil mu do řeči Anthony.

„Nikdy v životě jsem nebyl tak otrávený. Zlatý důl – povídali, že mu hráli! I když pro něj, mizeru jednoho, to zlatý důl být mohl. Víš, co se uvnitř skrývalo? Dopisy nějaké ženy – ano, dopisy cizí ženské, a navíc Angličanky. Ten skunk ji vydíral a měl tu drzost předat tohle hanebné dědictví mně.“

„Těší mě tvůj spravedlivý dopal, Jamesi, ale on to myslel dobře. Zachránil jsi mu život, tak ti odkázal výnosný zdroj peněz – tvé vznešené britské ideály se s jeho rozhledem míjely.“

„Ale co jsem si s těmi krámy měl počít? Spálit je, to mi přišlo na mysl jako první. A pak mě napadlo, že se ta nebožačka o jejich zničení nedozví a dál bude žít v bledé hrůze, aby se ten člověk jednoho dne zase neobjevil.“

„Máš bujnější představivost, než jsem ti připisoval, Jimmy,“ podotkl Anthony a zapálil si. „Uznávám, že ten případ obnášel větší komplikace, než se na první pohled zdálo. Nedaly se jí ty dopisy jednoduše poslat poštou?“

„Jako všechny ženy většinu z nich neoznačila datem ani adresou. Pouze na jednom byla jakás takás adresa – jediné slůvko. ‚Chimneys‘.“

Anthony, jenž chtěl právě sfouknout zápalku, se zarazil. Když mu popálila prst, rychlým škubnutím zápěstí ji odhodil.

„Chimneys?“ zopakoval. „To je docela zvláštní.“

„Proč, říká ti to něco?“

„Jde o jedno z honosných sídel v Anglii, milý Jamesi. Místo, kam se na víkendy uchylují králové a královny a kde se scházejí a schůzují diplomaté.“

„To je jeden z důvodů, proč jsem tak rád, že jedeš do Anglie místo mě. Ty se v těchhle věcech vyznáš,“ přiznal Jimmy prostě. „Moula jako já z kanadského zapadákova by dělal jednu botu za druhou. Ale člověk jako ty, který studoval na Etonu a Harrow –“

„Jenom na jedné z nich,“ upřesnil Anthony skromně.

„Ten si se vším poradí. Ptáš se, proč jsem jí je neposlal? Zkrátka mi to připadalo nebezpečné. Jak jsem pochopil, má zřejmě žárlivého manžela. Co kdyby to psaní omylem otevřel? Co by pak s tou chuděrou bylo? Anebo je možná po smrti – ty dopisy podle všeho vznikly už před delší dobou. Dospěl jsem tudíž k názoru, že jediná možnost je, aby je někdo odvezl do Anglie a předal jí je do vlastních rukou.“

Anthony odhodil nedopalek, popošel k příteli a láskyplně ho poplácal po zádech.

„Jsi opravdový kavalír, Jimmy,“ uznal. „A kanadský zapadákov by na tebe měl být hrdý. Já tu prácičku neodvedu ani z poloviny s takovou grácií, s jakou bys ji sfoukl ty.“

„Takže se jí ujmeš?“

„Ovšem.“

McGrath vstal, zamířil k zásuvce, vytáhl štůsek dopisů a hodil je na stůl.

„Tumáš. Radši si je prostuduj.“

„Je to nutné? Popravdě se mi do toho moc nechce.“

„No, podle toho, co jsi povídal o tom Chimneys, tam zřejmě byla jenom na návštěvě. Měli bychom ty dopisy projít, jestli se v nich nenajde vodítko, kde doopravdy bydlí.“

„Asi máš pravdu.“

Pečlivě dopisy prolistovali, ale to, v co doufali, nenašli. Anthony je znovu zamyšleně posbíral.

„Chuděra jedna,“ utrousil. „Měla pořádně nahnáno.“

Jimmy přikývl.

„Myslíš, že se ti ji opravdu povede vypátrat?“ zeptal se s obavami.

„Do té doby z Anglie neodjedu. Hodně ti na té neznámé záleží, Jamesi?“

Jimmy prstem zamyšleně pohladil podpis.

„Má krásné jméno,“ řekl omluvně. „Virginia Revelová.“

TŘETÍ KAPITOLA

Obavy
na vyšších místech

„Ovšem, milý příteli, ovšem,“ řekl lord Caterham.

Tatáž slova zopakoval už třikrát, pokaždé v naději, že jimi ukončí rozhovor a bude se moci vytratit. Ani trochu se mu nelíbilo, že je nucen stát na schodech exkluzivního londýnského klubu, jehož byl členem, a snášet nekonečnou výřečnost ctihodného George Lomaxe.

Clement Edward Alistair Brent, devátý markýz z Caterhamu, byl nevysoký mužík v ošumělém oděvu, který se zcela vymykal všeobecné představě o markýzovi. Měl bleděmodré oči, tenký melancholický nos a bezvýrazné, leč zdvořilé způsoby.

Hlavní životní neštěstí lorda Caterhama tkvělo v tom, že před čtyřmi lety převzal následnictví po svém bratrovi, osmém markýzi. Předchozí lord Caterham byl totiž mužem věru proslulým, hotovým pojmem v celé Anglii. Svého času působil jako ministr zahraničních věcí, vždy se významně angažoval ve službách impériu a jeho venkovské sídlo Chimneys, kde mu zdatně sekundovala též manželka, dcera vévody z Perthu, proslulo svou pohostinností. Při tamních neformálních víkendových sešlostech se tvořily i bořily dějiny a v Anglii – ba ani v Evropě – nebylo snad nikoho významného, kdo by Chimneys někdy nenavštívil.

To všechno bylo pěkné. Devátý markýz z Caterhamu choval bratrovu památku v nejvyšší vážnosti a úctě. Henry si ve své roli vedl skvostně. Lordu Caterhamovi ovšem vadilo, že je Chimneys vnímáno spíše jako národní majetek než soukromé venkovské obydlí. Nic lorda Caterhama nenudilo víc než politika – tedy kromě politiků. Proto nemohl vystát nekonečný proud řeči George Lomaxe, podsaditého muže se sklonem k boubelatosti s brunátnou tváří, vypouklými bulvami a přebujelým dojmem vlastní důležitosti.

„Chápete, o co mi jde, Caterhame? V tuhle chvíli si nemůžeme, prostě nemůžeme dovolit žádný skandál. Situace je mimořádně choulostivá.“

„To je vždycky,“ odtušil lord Caterham s nádechem ironie.

„Drahý příteli, to já přece vím nejlíp!“

„Ale ovšem, ovšem,“ stáhl se znovu lord Caterham do obranných pozic.

„V té hercoslovenské záležitosti stačí jediná chybička, a jsme vyřízení. Je nesmírně důležité, aby ropné koncese získala britská společnost. To určitě chápete, že?“

„Jistě, jistě.“

„Koncem týdne přijede princ Michael Obolovič a celou věc lze dojednat v Chimneys pod záminkou honu.“

„Tento týden jsem zamýšlel vyjet do ciziny,“ opáčil lord Caterham.

„Nesmysl, milý Caterhame, začátkem října se do ciziny nejezdí.“

„Můj doktor má prý dojem, že na tom nejsem nejlépe,“ dodal lord Caterham a toužebně se zadíval na taxík, který se šinul kolem.

Prchnout za svobodou však prostě a jednoduše nemohl, neboť Lomax měl protivný zlozvyk přidržovat si člověka, s nímž vedl vážnou rozmluvu – nepochybně důsledek dlouholetých zkušeností. V tomto případě lorda Caterhama pevně třímal za klopu kabátu.

„Člověče drahý, líčím vám to z pohledu impéria. Ve chvíli celonárodní krize, která se kvapem blíží –“

Lord Caterham se celý nesvůj ošíval. Najednou ho napadlo, že raději bude ve svém sídle pořádat jednu sešlost za druhou než poslouchat, jak George Lomax cituje z vlastních projevů. Ze zkušenosti věděl, že Lomax dokáže plkat klidně dvacet minut bez přestávky.

„No dobrá,“ vyhrkl honem, „udělám to. A vy tedy všechno zařídíte, ano?“

„Milý příteli, není co zařizovat. Odhlédneme-li od historických souvislostí, má Chimneys přímo ideální polohu. Já budu u sebe v Abbey, což je odtamtud necelých deset kilometrů. Pochopitelně by se nehodilo, abych se sešlosti účastnil i já.“

„To ne,“ přisvědčil lord Caterham, ačkoli netušil, proč by se to nehodilo, a ani se to netoužil dozvědět.

„Snad by vám však nevadilo hostit Billa Eversleighe. Hodil by se k vyřizování vzkazů.“

„S potěšením,“ odvětil lord Caterham o něco živěji. „Bill je docela slušný střelec a Palička ho má ráda.“

„O žádný hon samozřejmě nepůjde. Je to jen takříkajíc záminka.“

Lord Caterham se opět zatvářil sklíčeně.

„To už tedy budou všichni. Princ, jeho suita, Bill Eversleigh, Herman Isaacstein –“

„Kdo?“

„Herman Isaacstein. Zástupce sdružení, o němž jsem vám vykládal.“

„Toho celobritského?“

„Ano. Proč?“

„Jen tak – jen tak – pouze mě to napadlo, o nic nejde. Zaujalo mě, jak zvláštně se ti lidé jmenují.“

„A pak by tam samozřejmě mělo být i pár neznámých lidí – aby to působilo věrohodně. O to by se mohla postarat lady Eileen – ať jde o lidi mladé, nekritické a bez zájmu o politiku.“

„Tohle Palička určitě zařídí.“

„Teď mě tak napadlo…“ Lomaxovi zjevně něco vytanulo na mysli. „Vzpomínáte na tu záležitost, o níž jsem před chvílí mluvil?“

„Mluvil jste o spoustě věcí.“

„Ne, ne, myslím tu nešťastnou lapálii,“ ztišil hlas do tajemného šepotu, „ty paměti – paměti hraběte Stylptiče.“

„Tady se podle mě pletete,“ řekl lord Caterham a potlačil zívnutí. „Lidé mají skandály rádi. U sta hromů, i já čítávám memoáry – a bavím se jimi.“

„Nejde o to, jestli je lidé budou číst, nebo ne – zhltnou je natotata –, ale jejich zveřejnění v tuto chvíli by mohlo všechno zničit – všechno. Obyvatelé Hercoslovenska si přejí obnovit monarchii a jsou ochotní nabídnout korunu princi Michaelovi, který se těší podpoře a přízni vlády Jeho Veličenstva –“

„A který je ochoten udělit koncese Hermansteinovi a spol. na oplátku za zhruba milionovou půjčku, která mu dopomůže k trůnu –“

„Caterhame, Caterhame,“ zabědoval Lomax. „Diskrétně, prosím. Hlavně diskrétně.“

„A vtip je v tom,“ navázal lord Caterham s potěšením, byť prosbě svého protějšku vyhověl a ztišil hlas, „že část Stylptičových memoárů by někomu mohla zhatit plány. Co třeba krutovláda a svévole rodiny Obolovičů obecně? To by mohlo zajímat náš parlament. Proč nahrazovat současnou svobodomyslnou a demokratickou formu vládnutí zastaralou tyranií? Politika diktovaná kapitalistickými parazity. Pryč s vládou. Toho se bojíte, že?“

Lomax přikývl.

„A mohlo by být ještě hůř,“ sykl. „Představte si, jen si představte, že by se v nich objevila zmínka o tom… nešťastném zmizení – víte, co mám na mysli.“

Lord Caterham jen valil oči.

„Ne, nevím. O jakém zmizení?“

„Určitě jste o něm slyšel, ne? Došlo k němu, právě když pobývali v Chimneys. Henry z toho byl úplně pryč. Málem mu to zničilo kariéru.“

„Vaše slova mě nadmíru zaujala,“ odvětil lord Caterham. „Kdo nebo co zmizelo?“

Lomax se naklonil a přiblížil ústa až k lordovu uchu. Caterham se hned odtáhl.

„Proboha, nehučte do mě.“

„Slyšel jste, co jsem řekl?“

„Ano, slyšel,“ odtušil lord Caterham zdráhavě. „Teď si vzpomínám, že se mi o tom tehdy něco doneslo. Opravdu velmi prapodivná záležitost. Kdo v tom měl asi prsty? Zjistilo se to?“

„Ne. Samozřejmě jsme museli postupovat co nejdiskrétněji. Nesmělo se proláknout, že něco zmizelo. Jenže Stylptič tam byl tehdy také. Něco věděl. Ne všechno, ale něco ano. Párkrát jsme se s ním nepohodli kvůli turecké otázce. Co když z čiré škodolibosti všechno sepsal, aby si o tom mohl svět počíst? Představte si ten skandál – ty dalekosáhlé důsledky. Všichni by se ptali, proč se to ututlalo.“

„Pochopitelně že ano,“ přisvědčil lord Caterham s očividnou potměšilostí.

Lomax, jemuž stoupl hlas do fistule, měl co dělat, aby se ovládl.

„Musím zachovat klid,“ zamručel. „Musím zachovat klid. Ale kladu vám tuto otázku, milý příteli: pokud neměl v úmyslu škodit, proč poslal rukopis do Londýna takovou oklikou?“

„Je to zvláštní, uznávám. Jste si jistý fakty?“

„Naprosto. Měli jsme v Paříži… své agenty. Memoáry byly potají odeslány několik týdnů před jeho smrtí.“

„Ano, zřejmě za tím něco vězí,“ přisvědčil lord Caterham se stejnou potměšilostí jako prve.

„Zjistili jsme, že adresátem byl jistý Jimmy neboli James McGrath, Kanaďan momentálně pobývající v Africe.“

„Případ vpravdě imperiální, že?“ uculoval se lord Caterham.

„James McGrath má zítra čili ve čtvrtek připlout lodí Granarth Castle.“

„A jak s tím hodláte naložit?“

„Samozřejmě ho ihned oslovíme, upozorníme jej na možné závažné důsledky a požádáme ho, aby vydání pamětí alespoň o měsíc odložil a na každý pád je nechal uvážlivě… ehm… upravit.“

„A co když řekne: ‚Kdepak,‘ případně „Až naprší a uschne“ nebo něco podobně žoviálního?“ otázal se lord Caterham.

„Toho se právě bojím,“ přiznal Lomax prostě. „A proto mi před chvílí přišlo na mysl, že by nebylo od věci pozvat do Chimneys i jeho. Bezpochyby by mu zalichotilo, že se setká s princem Michaelem, a snad by se pak dal snadněji přesvědčit.“

„Určitě by vám nakonec padl do oka – je to takový neobroušený diamant.“

„Okouzlující stvoření,“ přisvědčil lord Caterham.