Přeložil Martin Urban

BETRAYAL

David Gilman

Copyright © David Gilman 2021

All rights reserved.

Translation © Martin Urban, 2025

ISBN 978-80-284-0883-1

Pro Mikea Thyrringa

Semper fi

„Každá zrada začíná důvěrou.“

Martin Luther

PROLOG

Střední Amerika

Vše bylo v jednom ohni. Uzavřeným areálem duněla ozvěna explozí. Z hořících pohonných hmot šlehaly smrtící ohnivé jazyky. Výbuchy munice uskladněné v jeskyni vyhazovaly do vzduchu suť i vojáky a vrhaly do korun stromů ohnivé koule. Hořící palmy připomínaly majáky zářící tmou. Tlupa řvoucích vřešťanů se snažila prchnout z planoucích korun, kde plameny přeskakovaly z jednoho stromu na druhý a vytvářely tak ohnivý řetěz. Z míst, kde ještě před chvílí panovalo hluboké noční ticho, se ozývalo burácení způsobené jediným člověkem, které ničilo vozidla i budovy. Všude se válela mrtvá těla.

Z obou stran areálu objektu se ozývalo práskání střelby. Po ráně do hlavy, kterou mu útočník zasadil, zůstal v klíčovém okamžiku dezorientovaný a teď už ho muž vlekl napůl omráčeného středem vřavy. Pach pohonných hmot a smrti se mísil s odporným odérem spáleného masa. Z města stačil vyváznout jen tak tak, ale tady v džungli se už smrt zdála jistá.

Zaduněl další výbuch, po kterém všude kolem pršely úlomky rozervaného kovu. Jeho věznitel se přikrčil za zídkou a zaklekl mu kolenem na hrudník. Tohle byla jeho jediná šance. Vzepnul se pod vahou na hrudi, ale nestačilo to – protivník mu zasadil další tvrdou ránu.

Než upadl do bezvědomí, hlavou mu prolétla poslední myšlenka: Ten útok uvěznil v areálu tu ženu. Která teď tomuto zabijákovi bude muset čelit sama.

1

Marseille

Francie

Raglan kráčel po úzké ulici, která oddělovala jednopodlažní domy od hlavního nádraží. Na téhle straně kolejí bohatí lidé nežili. Ulice byly sotva široké na to, aby se dalo labyrintem jednosměrek vůbec projet, tak šel Raglan pěšky.

Za jeho zády ubíhala Rue du Petit Sol. Pokud by ho někdo sledoval, tady by k tomu měl dostatečný prostor. Volání o pomoc mu zaslal Sergej Sokol zvaný „Pták“, dávný kamarád z francouzské cizinecké legie. Kdyby někdo chtěl Raglana vyhledat, musel by nejdřív kontaktovat právě tohoto ruského bývalého legionáře. Zejména pokud by potřeboval pomoc. Přesně tak to udělal Jacques Allard. Jeden veterán sháněl druhého. Mohl by se s ním Raglan setkat ještě dnes?

Když procházel kolem jediného hotýlku v celé ulici, z malého cukrářství na jejím konci k němu zavanula lákavá vůně. Jediný podnik tohoto druhu, který byl spojený s pekařstvím, měl v celé oblasti stabilní klientelu. Jeho provozovatelé toho o svých zákaznících budou hodně vědět. Dřív než Raglan zajde k Jacquesovi, pro jistotu si ověří, jestli je veterán z legie doma sám.

Dům, který byl předmětem jeho zájmu, se nacházel necelých padesát kroků od místa, kde úzká ulice přecházela v náměstíčko. Sotva se dalo hovořit o náměstí, spíš připomínalo odstavnou plochu tvořící příjezd k autoservisu provozovanému načerno. Dotyčný dům stál hned vedle. Raglan předstíral nezájem o lesklý, nazeleno natřený železný plát, který sloužil jako branka ke zchátralé budově. Díky znalostem této oblasti věděl, že v domku budou jen tři pokoje a koupelna. Kráčel dál k pekařství a periferně pozoroval budovu. Zpoza zdi se k dennímu světlu šplhalo přerostlé křoví. Odněkud zaštěkal pes. Raglan se ohlédl. Nikdo za ním nešel. Podle všeho nebyla v celé Francii jediná ulice, kde by se neozývalo štěkání. Ale u dotyčného domu pes nebyl. Nic se tam ani nepohnulo. Ani vánek nepovíval potrhanou krajkovou záclonou, která byla sotva patrná za prasklou okenní tabulkou.

Koupil si čerstvý croissant. Prodavačka se usmála, poděkovala a popřála příjemný den. Přesně jak velela francouzská zdvořilost.

„Madame,“ oslovil ji, když přebíral nazpátek za desetieurovku, „hledám dávného kamaráda, který žije někde v okolí.“

„Tak to jste na správném místě. S manželem tu provozujeme obchod přes třicet let. Známe všechny naše zákazníky.“ Chvilku zaváhala a lépe se zadívala na vysokého muže se strništěm na tváři, který na sobě měl džíny a bavlněnou nepromokavou voskovanou bundu. „Ten váš přízvuk. Nepocházíte odsud.“

„Ne,“ odpověděl Raglan. Nebyl důvod vykládat jí toho víc. Patnáctiletá služba u komanda cizinecké legie a pozdější práce na volné noze pro zpravodajské služby dokáže přízvuk pokřivit různými způsoby. „Jmenuje se Jacques Allard.“

Francouzská zdvořilost byla ta tam.

Našpulila rty. „Nejste tu vítaný. Ani vy, ani vám podobní. Zmizte odsud, než zavolám policii. Dealerů drog máme plné zuby. Děláte nám ostudu. Jděte.“

„Madame, omlouvám se, ale s drogami nemám nic společného. S tím mým kamarádem jsme sloužili v armádě,“ vysvětloval, aby si ji udobřil. Jenže jestli se ta postarší žena nemýlila a Jacques opravdu prodával drogy nebo fetoval, pak už si Raglana zaškatulkovala. Dokonalá svědkyně pro policii v případě, že by se vyskytly nějaké problémy.

Za odcházejícím Raglanem ještě volala: „Vojáci! Nejste k ničemu! Měli jste se radši nechat zabít než se vracet domů a rušit slušný lidi!“

Raglan už jí zmizel z dohledu. Napůl snědený croissant rozdrobil ptákům. Zato jeho v těchto postranních uličkách nečekal ani drobet vlídnosti.

2

Plechová branka byla zamčená zevnitř. Raglan se ohlédl přes rameno. Ulice byla prázdná. Přelezl branku. Nad vchodem do domu zplihle povlávala rozbitá stříška. Staré dveře neviděly proužek barvy od napoleonských válek. Raglan otřel z mléčného prosklení dveří trochu špíny. Nebyl tam zvonek ani klepadlo. Nemusel na dřevo ani příliš zatlačit, aby se dveře otevřely. Někdo se dovnitř dostal násilím už před ním a jen za sebou přivřel.

Pokud byl vetřelec ještě uvnitř a jeho návštěva souvisela s drogami, pak bude s velkou pravděpodobností ozbrojený. Raglan sáhl do kapsy a vytáhl čtyři dvoueurovky, které mu vrátila prodavačka v pekárně. Byly to velké mince. Pěkně těžké. Protáhl se dveřmi a vešel do potemnělé úzké vstupní chodby. Většina takovýchto domů měla pokoje po stranách a pak ještě jeden vzadu, který sloužil jako kuchyň i jídelna. V první ze dvou předních místností byla postel a tolik odpadků, že to tam vypadalo jako ve squatu. Druhý pokoj byl v ještě horším stavu. Celý dům smrděl.

Kráčel dál chodbou a dával pozor, aby nešlápl na vrzající prkno. V zadní místnosti někdo byl. Ozvalo se namáhavé heknutí, pak zvuk vytrženého šuplíku. Na konci chodby byly po levé straně další, menší dveře, ale Raglan byl u narušitele příliš blízko, aby je mohl otevřít a zkontrolovat, co se za nimi nachází. Přitiskl se zády ke stěně naproti dveřím a odvážil se nahlédnout za roh. Nad nízkou komodou se skláněl nějaký muž a přehraboval šuplíky. Na sobě měl koženou bundu, džíny a tenisky. Tmavovlasý. Podsaditý.

Na ošoupané pohovce, jejíž pružiny už dávno dosloužily, ležel Jacques Allard, oděný jen v trenkách. Vůči chladu imunní. Mrtvý.

Raglan už se chystal do pokoje vstoupit, když vtom se otevřely dveře po jeho levici. Vyšel z nich statný muž se sklopenou hlavou, který zápasil s cípy košile přiskřípnutými v zipu kalhot.

„Nesplachuje to…“ bručel si pod vousy a pak pozvedl zrak.

Raglan ho praštil do krku. Krátkým brutálním úderem mu rozdrtil hrtan. Muž se zhroutil zpátky na toaletu. Raglan vešel do zadní místnosti, právě když se druhý vetřelec otočil na patě a švihnutím ruky otevřel zakřivený nůž z temperované oceli, vybavený žlábkem na odtok krve. Byl to profík. Raglan mu do obličeje mrštil mince. Muž se ohnal rukou, aby si před letícím kovem ochránil oči. Raglan udělal dva spěšné kroky a kopl ho do kolene takovou silou, až se ozvalo prasknutí čéšky. Jak chlap zavyl bolestí a pokrčil nohu, Raglan vykryl seknutí nožem a udeřil ho do spánku. Muž se zhroutil jako poražený volek na jatkách.

Raglan ho překročil, zkontroloval přistavěný kuchyňský kout, všiml si zadního východu, potom se otočil ke kamarádovi. Buď Jacquese zabila jehla trčící z paže, nebo to ti dva narafičili tak, aby to vypadalo jako předávkování… Což by ovšem nedávalo smysl, pokud hledali něco, co Jacques schovával. Třeba se bývalý legionář opravdu předávkoval a ti, co ho přišli vyslýchat, dorazili příliš pozdě. Šel se podívat na muže na toaletě. Ten při pádu rozbil hlavou záchodovou mísu. A zlomil si vaz. Pak oba mrtvé prošacoval. Neměli u sebe peněženky. Ani řidičské průkazy. Ani kreditní karty. Kdyby je chytila policie, nemohla by je okamžitě identifikovat. Otočil dlaň chlapa v místnosti. Bříška prstů měl vyleptaná kyselinou, aby nebylo možné sejmout otisky. Že by to byli nájemní zabijáci ze světa organizovaného zločinu? Vymahači dluhů od narkomanů?

Co mohlo Jacquese vyděsit tak, že si zavolal o pomoc? Co bylo natolik důležité, že se k tomuto kroku uchýlil? Po krátké úvaze Raglan dospěl k názoru, že pokud kamarád disponoval nějakou důležitou informací, tak buď umřela společně s ním, nebo byla někde schovaná. Nejdřív šel zatarasit vstupní dveře, potom se vrátil do kuchyňského koutu. Podobně jako v příbytcích mnoha drogově závislých tam nebyly téměř žádné potraviny. Prohlédl skříňky. Nebylo v nich nic než balení sušenek a půl sáčku cukru. Právě cukr dokáže zažehnat bažení po droze. Možná se Jacques snažil závislosti zbavit. V jedné míse se válelo pár zčernalých hadrů. Raglan přešel zpátky do pokoje a prohlédl kamarádovy ruce. Byly umyté, ale stále na nich zůstávaly zažrané stopy po motorovém oleji. Odvalil tělo a zašátral v mezeře mezi sedáky pohovky. Nahmatal malý levný mobil. Prošel hovory a textové zprávy. Pár jich tam bylo: všechny vypadaly, že souvisejí s někým z okolí. Dvě dívky. Tři nebo čtyři mužská jména. Třeba se Jacques pokoušel někoho sbalit? Raglan schoval mobil do kapsy.

V ložnici si povšiml automechanikových modráků se skvrnami od oleje. Zalovil rukama v kapsách kalhot a vytáhl malý klíček na přívěsku s logem cizinecké legie. Po obvodu bylo napsané její motto: Legio Patria Nostra. Aby taky ne, řekl si v duchu Raglan. Legie bývala jejich domovem, a pro mnohé veterány jí navždy zůstane. Tolik jich upadlo v zapomnění, když opustili službu. Někdejší pospolitost často nahradila lhostejnost a občas i čiré nepřátelství. Náruč jim otvírala nezaměstnanost a samota. Klíček vypadal, že by mohl pasovat do malého visacího zámku. Ale žádný takový ve skříňkách ani v šatní skříni nebyl.

Raglan odsunul postel pro případ, že by zakrývala uvolněné prkno v podlaze a pod ním třeba trezor. Ale nic takového nenašel. V druhém pokoji taky ne. Vrátit postel na místo a uklidit nepořádek zabralo Raglanovi nějakou dobu, ale ani potom nic neobjevil. Pravděpodobně zbývalo jediné místo, které mohl prověřit.

Koukl na hodinky. Skoro dvanáct. Francouzi v poledne na dvě hodiny zavírají své obchody, aby se mohli naobědvat. Velice civilizovaný národ. A praktický. Od vedlejšího domu zaslechl zvuk zavírání garáže. Startování motoru auta. Potom vše ztichlo. Počkal deset minut, než vyšel zadními dveřmi z kuchyně. Vnější stěny oddělovaly uzavřený dvorek od vedlejšího autoservisu. Může si snad automechanik přát lepší domov než hned vedle svého pracoviště?

Střecha z vlnitého eternitu posazená na krokvích upevněných ve stěně umožňovala, aby do dílny proudil chladný vzduch. Raglan se vyškrábal na odloženou pračku, protáhl se mezerou pod střechou a seskočil do dílny. Nad šachtou v podlaze stál starý renault, na ponku byla otevřená bedna s nářadím. Vše poukazovalo na to, že majitel autodílny měl jednoho spolupracovníka. Jacquese Allarda. V místnůstce vedle zanedbané kanceláře stály dvě uzamykatelné skříňky. Na špinavé desce stolu ležel zamazaný telefon. Ušmudlané dokumenty a faktury. Raglan zkusil visací zámky. Klíček pasoval do toho druhého. Uvnitř skříňky se nacházely další modráky, zamaštěná pracovní obuv a pár fotografií z dob, kdy Jacques sloužil u 2. výsadkového pluku cizinecké legie. Štíhlý, ale svalnatý opálený muž, který se na Raglana zubil z fotky, nebyl ten samý člověk, jehož mrtvá schránka ležela ve vedlejším domě. Obrácená metamorfóza. Larva housenky stráví samu sebe a promění se v nádherného tvora. Kdežto Jacquese Allarda zevnitř sžíralo jakési zoufalství. S nehezkým výsledkem.

Na poličce ležely štosy časopisů o autech a taky těch pánských. Raglan se prohraboval fotografiemi letadel a vrtulníků. Na podlahu spadla další fotka z minulosti. Na ní nějaký vojenský mechanik držel Jacquese kolem ramen. Kámoši z legie. V jednom časopise o letadlech byl u článku o leteckém muzeu v USA snímek stejného člověka; tato stránka měla ohnutý roh. Psalo se tam, že ten muž se po opuštění armády vrátil domů.

Raglan pátral v paměti. A vybavil si jeho jméno. Rudi Charron. Vytáhl mobil, který našel v pohovce, a prolistoval kontakty. Jenže Charron mezi nimi nebyl. Ale pak si Raglan uvědomil, že ani jméno Sergeje Sokola v kontaktech není. Přitom kdo se chtěl s Raglanem spojit, musel nejdřív kontaktovat právě Sokola. Už nebylo kde hledat. Nakonec ho napadlo prohlédnout kapsy modráků ve skříňce, ale nic v nich nebylo. Sehnul se pro pracovní boty s ocelovou špičkou. V jedné se posunul nějaký černý lesklý předmět. Raglan z ní vytáhl další mobil, zapnul ho. Ze seznamu na něj zíralo přes dvacet jmen s podobenkami. Právě tímhle mobilem Jacques vyřizoval důležité záležitosti. V historii volání byl hovor se Sergejem Sokolem, který se musel týkat žádosti o schůzku s Raglanem. Každý legionář má po narukování právo vytvořit si novou totožnost, a tak v mobilu nechyběla ani textová zpráva od jistého bývalého člena jménem Robert de Vere, známého jako Rudi Charron. Vzkaz byl jednoduchý: Najdi Angličana.

3

Ústředí britské tajné služby, známé jako MI6, se nachází na místě zvaném Vauxhall Cross na břehu Temže. Ti, kdo mají do budovy navržené Normanem Fosterem přístup, jí přezdívají Legoland. Legenda praví, že špioni pozvaní na promítání filmu o Jamesi Bondovi Jeden svět nestačí jásali nadšením, když viděli svou centrálu díky filmovým kouzlům vybuchnout. A u filmu Skyfall, kde byla zničena kompletně, prý byli radostí bez sebe.

Muž mezi padesáti a šedesáti lety něco pročítal v kanceláři s výhledem na most a řeku. Nepotřeboval brýle na čtení, zrak měl stejně bystrý jako intelekt. Dnes byl bývalý velitel speciálních jednotek strážcem státních tajemství, a zdrženlivost, tolik žádaná mezi zaměstnanci MI6, pro něj byla naprostou samozřejmostí. Stejně jako lži. Byl štíhlý a v dobré kondici, stříbrem prokvetlé vlasy měl krátce zastřižené za ušima. Seděl za širokým mahagonovým stolem, na věšáku viselo uhlově černé sako vedle kabátu v podobně tmavém odstínu. Venku bylo stále chladno, zejména v okolí řeky. Bílou košili měl vyžehlenou. Čisťounkou. Se záhyby přesně podle vojenského vzoru. Vypulírovaný vzhled byl v ostrém kontrastu s tím, jak vypadal, když ještě sloužil jako voják v poli. Tehdy býval stejně zarostlý a zanedbaný jako kterýkoli jiný bojovník trávící celé měsíce v nepřátelském prostředí. S tím, jak díky úspěchům jeho vojenská hodnost stoupala a jak se do jeho výzbroje vkrádala diplomacie a politika, začal postupně chápat, že pokud má někomu udílet pokyny a rady, musí patřičně dbát o svůj vzhled. A to on dbal.

Četl zprávu ve světle hnědých deskách. Na vrchní i spodní straně každé stránky byl velkými písmeny zmíněn stupeň utajení: POUZE K NÁHLEDU BRITSKÝM OBČANŮM, což bylo označení informací obzvláště citlivých pro bezpečí Spojeného království. Na desce stolu nebylo nic než tři různá psací pera pečlivě vyrovnaná vedle sebe. Prvním bylo plnicí pero s červeným inkoustem k psaní poznámek do zpráv od agentů pracujících v terénu, další dvě měla černou náplň. To s hrotem o průměru 0,7 milimetru sloužilo ke komentářům drobným písmem po okrajích stránky, druhé kuličkové s milimetrovým hrotem k psaní rozmáchlejších poznámek přes celý papír, které měly poučovat, chválit nebo kritizovat.

Nezvedl hlavu, když se ozvalo dvojí krátké zaklepání na dveře, které mu napovědělo, že se za požadavkem vstoupit do jeho kanceláře skrývá určitá naléhavost.

„Dále,“ řekl.

Do místnosti vešla jeho zkušená podřízená, potichu za sebou zavřela a čekala.

Dočetl odstavec. Poznamenal si něco na okraj stránky. Pozvedl zrak. Usmál se. „Jenny. Nesete mi něco zajímavého?“ Velmi dobře věděl, že Jennifer Armstrongová, vrchní koordinátorka spolupráce jeho rozvědky se CIA, by ho nevyrušovala, pokud by to nebylo nutné.

„Pane Maguire, na lince číslo jedna pro vás mám Lewise Culvera z Langley.“

„Ale chcete mě o něčem informovat ještě předtím, než s ním budu mluvit.“

„Ano, pane.“ Přistoupila ke stolu, otevřela složky, které přinesla, a položila před něj jediný list papíru. „Od Američanů přišlo tohle upozornění na nebezpečí. Pasová kontrola na floridském letišti Orlando ohlásila přílet Dana Raglana. Doprovázela ho paní Reeve--Carterová, její syn Steven a dcera Melissa. Raglanovu vstupu do Spojených států nic nebránilo, víza měl platná. Prokázal se vlastním cestovním pasem.“

Maguire si přečetl jediný odstavec. „Raglan se vypravil do Disneylandu?“

„Do Disney Worldu, pane. Disneyland je v Kalifornii. Raglan je na Floridě.“

„Děkuju vám, Jenny, jsem o tolik moudřejší, když mi tohle říkáte. A CIA chce vědět, co dělá jeden z našich spojenců v jejich rajonu?“

„Ano, pane. A vzhledem k prostředí, ze kterého vzešel, není Raglan typ, který by chodil do zábavního parku…“ zaváhala, „pokud by neměl nějaké postranní úmysly.“

„Takže se podle vás chystá oddělat Mickey Mouse?“ zeptal se naoko rozčileně Maguire.

Jenny Armstrongová povytáhla obočí.

Maguireův vtípek se nesetkal s úspěchem. „Raglan tam nejspíš hodlá strávit nějakou dobu s lidmi, kteří jsou pro něj téměř jako rodina a kterým vražda Jeremyho Cartera bezpochyby působí trauma. Jeho vdova a děti určitě stále truchlí. Nejsou to ještě ani tři roky, co se to stalo, Jenny. S něčím takovým se nevyrovnáte jen tak. Pokud vůbec. To Lewis Culver doopravdy pochybuje o důvodu, proč se Raglan nachází na americké půdě?“

Armstrongová zůstala zticha.

Maguire si povzdechl. „Musím mu dát aspoň něco.“

Položila před něj další papír. „Podívala jsem se na to. Amanda Reeve-Carterová má kamarádku jménem Lisa Mayfieldová. Ta se svým synem žije v uzavřeném komplexu domů vzdáleném hodinu jízdy od Orlanda. Ty dvě ženy už se nějakou dobu přátelí. Je možné, že skupinka z Anglie má namířeno právě tam.“

Efektivitu dostala Jennifer Armstrongová jako dar od boha. Zatímco odcházela z místnosti, Maguire zvedl sluchátko pevného telefonu a stiskl tlačítko na aparátu. V zabezpečené lince mezi zpravodajskými službami na obou stranách Atlantiku klaplo, pak na chvilku nastalo ticho.

„Maguire,“ oslovil ho Lewis Culver s melodickým přízvukem typickým pro Jižní Karolínu. Byl zosobněný šarm. Jednou někdo jeho akcent přirovnal k melase přelité medem. Ale za tím jižanským šarmem se skrýval muž s pronikavými rozhodovacími schopnostmi, který se nebál říkat zdráhajícím se politikům drsnou pravdu – to pak jeho příjemný hlas nabral tón s ostřím dýky zapíchnuté mezi žebra.

„Lewisi, to jsem rád, že voláš. Co pro tebe můžu udělat?“ Maguire neměl zájem zdvořilostní fráze prodlužovat.

„Ozval jsem se v nevhodnou dobu?“

„Jsem až po uši zabraný do jednoho hlášení. Promiň, ale nemám moc času.“

„Chápu. Tak jen stručně. Jeden z tvých chlapců přistál v Orlandu. Raglan. Bez maskování. S pasem na své jméno. Je tu něco, co bych měl vědět?“

„Lewisi, je to náš společný spojenec. Tvoji lidi už jeho služeb využili. Není třeba se znepokojovat. Před nějakou dobou se tady zapojil do jedné ruské záležitosti.“

„Jeremy Carter?“

„Ano. Hele, Raglan k vám přicestoval s vdovou po Carterovi a jejími dětmi. Budou přebývat u přátel.“

„Právě tohle jsem si chtěl ověřit. Jestli sedí to, co řekl holkám u pasové kontroly.“

„Vydrž chvilku, Lewisi. Zkusím to vyhledat. Snad ti dokážu vyjít vstříc.“ Maguire stiskl pár náhodných tlačítek na klávesnici stolního počítače tak, aby sluchátko zvuk zachytilo. Pak si ho opět přiložil k uchu. „Ověřil jsem naše údaje. Jde o známé Amandy Reeve-Carterové. Mám před sebou jejich adresu. Ta její kamarádka se jmenuje Mayfieldová a bydlí ve Vero Beach, Cypress Avenue 2012, Sunrise Lakes. Raglan chce s Carterovou vdovou a dětmi navštívit Disney World. Nic víc na tom není.“

Lewis Culver zabručel. „To sedí. Dobrá. Jsi si jistý, že to je všechno? Rodinná dovolená?“

„Naprosto,“ zalhal Maguire. Ohledně Raglana nebylo jisté zhola nic. Až na podezření, které měla Jennifer Armstrongová.

Raglan nebyl typ člověka, který by chodil do zábavního parku.

4

Raglan s sebou měl batůžek s náhradními věcmi – tričkem, spodním prádlem a ponožkami. Rodina měla šest kufrů. Jakmile na letišti v Orlandu prošli celní kontrolou a vyzvedli si zavazadla, Raglan naskládal tři kufry na jeden vozík, další tři na druhý. S nakládáním těžkých zavazadel a tlačením vozíků terminálem mu pomáhal Amandin náctiletý syn Steve. Amanda nesla velkou tašku přes rameno a držela za ruku unavenou Melissu. Rozlehlá letištní hala umožňovala nahlédnout do nového, jasného, zářivého světa, kde se slunce zdánlivě neustále vznášelo na azurově modré obloze. Místa určená k občerstvení a posezení zdobily palmy v květináčích, zakřivené chodby hotelu Hyatt Regency v samém srdci letiště objímaly cestovatele a byly pro ně vřelým přístavem. Raglan usadil Amandu a ospalé dítě na lavičku, Steveovi řekl, aby zůstal u vozíků, a zašel do stánku s nabídkou mobilů a SIM karet. Za deset minut byl zpátky a popoháněl rodinu k východu.

Amanda a její kamarádka Lisa se před několika lety setkaly na pracovní konferenci, ale životy Lisy Mayfieldové a dvakrát ovdovělé Amandy nemohly být odlišnější. Lisa, vědkyně v oblasti biologie, si vzala úspěšného podnikatele. Když se jim narodil syn, přestěhovali se z New Yorku na Floridu. Když se po třech letech podnikatel rozváděl kvůli ženě, která by mohla být jeho dcera, Lisa mu pořádně pustila žilou. Připadl jí dům u moře s garáží pro několik aut a bytem pro služebnou, do kterého to z uzavřeného luxusního komplexu nebylo daleko. Připravila toho parchanta i o jeho milovanou sbírku automobilů. Třešničkou na dortu bylo vysoké výživné. Lisa vychovávala syna bez starostí o finance. Byla volná a šťastná.

V popředí čekajícího davu v příletové hale si Raglan všiml upravené drobné ženy. Byla opálená, vlasy prokvetlé stříbrem měla sestřižené k šíji. Na sobě měla halenku, úzké kalhoty ke kotníkům a červené nazouvací boty. Bohatí přátelé. Takoví se v životě vždycky hodí.

„To je ona?“ zeptal se Raglan.

Amanda se podívala, kam ukazoval. „Panebože, jak to, že tolik Američanek vypadá tak úžasně? Připadám si jak chudá příbuzná. Asi budu muset zajet do lázní a dopřát si pár procedur.“ Zamávala, zavolala na Lisu Mayfieldovou, která vykřikla radostí, a vydala se k ní. Ženy se objaly, políbily a znovu objaly. Pak si to Lisa, která v zářivém úsměvu odhalovala dokonalý chrup, namířila rovnou ke Steveovi.

„Do háje,“ zabručel teenager.

„Drž se, kámo. To její nadšení není hraný,“ utrousil Raglan.

Lisa měla na paměti, že na veřejnosti se puberťáci neobjímají. Natáhla k němu ruku. „Steven, Stevie nebo Steve? Co se ti líbí víc?“

„Steve,“ odpověděl a potřásl jí rukou.

„Vítej na Floridě, Steve. Budeš si s mým synem rozumět. Tím jsem si jistá.“ Otočila se k Raglanovi. „A vy jste… Raglan.“

„Ano.“

„Jen Raglan?“

„Obvykle to stačí, aby si mě lidi pamatovali.“

Položila mu dlaň na ruku, ve které svíral madlo vozíku. Její nadšení na vteřinu polevilo. Ztišila hlas. „Děkuju, že jste ji sem dostal. Postarám se, aby si to tu s dětmi báječně užila.“ Byla mu upřímně vděčná za to, co pro její kamarádku udělal. Otočila se na patě. „Tak vyrazíme. Pojedeme k nám, abyste se mohli ubytovat.“

Lisa Mayfieldová se do Amandy zavěsila a vedla ji k parkovišti.

Steve zvedl k Raglanovi hlavu.

„Tvoje máma to potřebuje.“

Steve přikývl. „To vím. Ale nejsem si jistý, jestli to potřebuju já.“

* * *

Ledňáčkově modrý minivan Chrysler Pacifica uháněl s předoucím motorem po rychlostní silnici. Amanda byla zabraná do živé konverzace s kamarádkou, která seděla vpředu vedle ní. Raglan usoudil, že už musely probrat úplně všechno, co se odehrálo od chvíle, kdy se viděly naposledy. Až na únos a vraždu Jeremyho Cartera v roce 2019. Raglan seděl natočený tak, aby viděl na vnější zpětná zrcátka vozidla. Cestou na východ po 528 Expressway uháněli rychlostí jen o něco vyšší, než povolovaly předpisy. Zpomalili kvůli zaplacení půldolarového mýtného. Raglan očekával, že se na ně dříve nebo později někdo pověsí, ale zatím neviděl, že by je někdo sledoval. U pasové kontroly si ho určitě všimli a jeho příjezd nahlásili příslušnému úřadu. V Raglanově případě to bude CIA. S agenty téhle tajné služby pracoval na několika misích a byl veden jako její spojenec. Bude to trvat pár hodin, možná den, než CIA požádá FBI, aby na něj nasadila sledovací tým. Právě tohle chtěl. Jen ať promarní několik dní sledováním člověka, který o dovolené vozí rodinu po památkách. Ale jakmile ho agenti přestanou hlídat a nahlásí vedení, že není ničím podezřelý, Raglan zmizí. Lisa Mayfieldová odbočila na jih na silnici I-95, směřující k Vero Beach. Zpětná zrcátka stále neodhalovala nic podezřelého. Ani dálniční policii. Půldruhé hodiny po opuštění letiště projeli střeženými branami luxusního komplexu Sunrise Lakes. Zítra bude mít Raglan federály za krkem.

A bude je vodit za nos.

5

Zvláštní agentka FBI Jenna Vossová zavřela další tlusté desky s hlášením, odškrtla si ho na seznamu a položila na šestici jiných složek, které už stačila po příjezdu na regionální pobočku v Miami prostudovat. V rozměrné prosklené budově FBI měla pocit, jako by seděla v akváriu a všichni venku neustále sledovali, jakých chyb se při práci dopouští. Ve skutečnosti to tak samozřejmě nebylo, což ovšem nijak neumenšilo bolest a výčitky, které zažívala. A stud, ano, stud ji obaloval svou vlhkou depresivní dekou jako zimní mlha typická pro východní pobřeží. Právě stud vymazal ze slunečné Floridy veškeré teplo.

Ještě před rokem se vezla na vlně úspěchu. Díky dobrým pracovním výsledkům na pobočce ve Washingtonu, D. C. povýšila do Miami, kde velela tamnímu elitnímu týmu na záchranu rukojmích. Za celých dvanáct let práce pro FBI ji nic nenaplňovalo tolik jako tohle. Všichni na její práci a tým, který vedla, pěli chvalozpěvy. Zdálo se, že ještě rychlejšímu postupu nemůže stát nic v cestě. Jenže pak jí do života vstoupil Lennie Elliot.

Lennie byl udavač. Hýčkali si ho, protože vrstvu po vrstvě odkrýval mezinárodní kartel na praní peněz se sídlem na Floridě, který byl podezřelý z vazeb na korupci v amerických vládních úřadech. Po roce tajného sledování a policejních šťár byl velký úspěch na dohled. Člověk, který kartel vedl, se chystal opustit Spojené státy, a Lennie Elliot udal Jenně Vossové místo a čas, kde se bude hlavoun nacházet. Po policejní razii měl Lennie dostat bohatou odměnu a nastoupit do programu na ochranu svědků. Jenna všechno prověřovala a opakovaně kontrolovala. Její hlášení chodila k rukám samotného ředitele. A potom dostala zelenou. Naplánovala operaci, ve které vedla svůj tým na záchranu rukojmích, jenže dva jeho členové během akce zemřeli a tři utrpěli zranění.

Od samého začátku to byla dobře naplánovaná léčka. Lennie Elliot obelstil ambiciózní federální agentku. Po zpackané misi si Jenna namlouvala, že se možná nechala zaslepit svými předchozími úspěchy. V informacích od Lennieho totiž nešlo jen o jeden chybný údaj, ale o celou sérii drobných nesrovnalostí, které jí unikly. Kartel, co pral špinavé peníze, nastrčil Lennieho jako informátora, obětoval pár svých druhořadých transakcí a vlákal federální agenty do smrtící pasti. Když k razii došlo, byli Lennie a jeho šéfové dávno pryč. Stejně jako vyprané peníze. Zodpovědnost padla na Jennu Vossovou.

Po vnitřním vyšetřování ze strany FBI mohla její kariéra ihned skončit, jenže celá řada jejích nadřízených včetně ředitele četla hlášení, vyslechla si odposlechy a dala pokyn k operaci. Vossová dostala napomenutí, degradovali ji a uklidili do kanceláře, kde měla vykonávat podřadné úkony, dokud ji nepřevelí z Miami jinam. Tohle byl její trest. Tohle a také spalující výčitky kvůli smrti dvou členů týmu.

Otevřela šuplík ve stole, odkud si chtěla vzít popisovač, a spatřila svůj odznak týmu na záchranu rukojmích, který se jí vysmíval. Servare Vitas. Chránit životy.

„Vossová?“

Zvedla hlavu a spatřila před svým stolem stát zvláštního agenta, který vedl miamskou pobočku FBI. Brad Sheldon držel v rukou dva listy papíru s oficiální hlavičkou úřadu. „Už přišlo datum vašeho přeložení. Takže do dvaasedmdesáti hodin – nebo radši dřív – ať je ten stůl vyklizený.“

„A kam?“

„Zpátky do Washingtonu.“ Zahlédl v jejích očích jiskřičku naděje. A hned ji s radostí uhasil. „Ale ne k naší regionální pobočce. Nýbrž k divizi CJIS.“ Podal jí list papíru.

Podívala se na detaily o přeložení a přikývla. Nemělo cenu si stěžovat. Chtěli ji vystrnadit do Západní Virginie, pryč od regionální pobočky FBI v hlavním městě. CJIS, divize informačních služeb trestního soudnictví, byla institucí pro elektronické zpracování informací, na kterou se mohly napíchnout kterékoli policejní a jiné bezpečnostní složky. Žádná práce v terénu. Pouze s informacemi. DNA současného boje se zločinem.

„Ale je tu ještě něco,“ řekl Sheldon a podal jí druhé lejstro. „Nikoho jiného na to uvolnit nemůžu, takže tam s Diazem posílám vás.“

Vossová v duchu zaúpěla. Ronaldo Diaz měl měsíc před důchodem a jeho jedinou ambicí bylo chodit na ryby. Poslední tři roky jen trčel v kanceláři. Tu svou otcovskou starost, kterou o Vossovou projevoval po její neúspěšné misi, myslel dobře. Jenže místo útěchy ji to drásalo ještě víc.

„Beru cokoli, hlavně když nebudu mít na krku tohle,“ řekla s rukou položenou na štosu složek.

„Moc bych se na to netěšil. Jde o rutinní sledovačku. Diaz vám řekne podrobnosti. Nudná práce pro CIA. Maximálně na tři dny. Ubytujte se v motelu, pak se vraťte sem. Ozvěte se, až sledovaný subjekt odjede. Čím dřív to budu moct dát k ledu, tím dřív se můžete vrátit k těmhle hlášením a vyklidit stůl.“

Otočil se. Vossová se zadívala na dokument s oskenovanou fotkou, popisem a jménem objektu jejich zájmu. Byl to Angličan.

Raglan.

6

V domě Lisy Mayfieldové měl každý dostatek prostoru. Bazén byl vyhřívaný, v herní místnosti se nacházely hračky pro velké i malé děti, v Raglanově pokoji nad rozlehlou garáží by se snad mohl uspořádat kongres. Zbytečně velká místnost. Uprostřed stála obří postel, na protější stěně byla zavěšená televize s pětašedesátipalcovou obrazovkou. Lisa mu vtiskla do dlaně klíče se slovy, že duchny – pak se opravila pro případ, že by Angličan neznal tento výraz pro peřiny – jsou nové a nikdo pod nimi ještě nespal, ale kdyby dal přednost lehké dece, tak ty najde ve skříňce. Dal. Raglan vyzkoušel postel. Příliš měkká. Stáhl lůžkoviny na dubovou podlahu, kde si z přeložených peřin vytvořil matraci. Svlékl se, osprchoval, vypnul klimatizaci, otevřel okna a vklouzl pod bavlněný přehoz.

Východ slunce na Floridě si nemohl nechat ujít. Zašel za Stevem, jestli si nechce jít zaběhat, ale kluk rozvalený na posteli ještě tvrdě spal. Raglan vyšel ven zadními dveřmi kuchyně a běžel podél jedné z vozovek obkružujících komplex. Během patnácti minut minul dvě karmínová jezera, kde volavky soustředěně zíraly do vody ve snaze spatřit snídani, zatímco pomalu letící pelikáni se nevzrušeně snášeli na své oblíbené místo. Oblast Sunrise Lakes skutečně dostála svému názvu. V uzavřeném areálu očividně panovala daná pravidla. Trávníky byly posekané, na příjezdových cestách nestály žádné monstrózní obytné vozy ani plachtou zakryté lodě. Vlastně tam nebyla žádná plavidla. Jen čisté bydlení nepřecpané věcmi. Navržené pro obyvatele bohaté natolik, aby si žili bez moderního harampádí, které dráždí estétské oko. A proto auto parkující na příjezdové cestě pod palmou o necelý kilometr dál působilo tak nepatřičně. Obrys postavy za volantem napovídal, že se nejedná o romantika, který se vyžívá v pozorování východu slunce.

Federálové si přivstali.

Lisa Mayfieldová dala Raglanovi na výběr z několika aut. Nyní se Stevem stáli před vozidly v naprosto dokonalém stavu. V garáži, která dříve patřila bohatému manželovi, se veterán značky Ferrari dělil o prostor s dalšími automobily pro zámožné. Lisa věděla, jakou mají hodnotu, ale řídila se dobrými mravy, a tak jí uklouzlo jen to, že nejméně cenný je kabriolet Bentley S3 z roku 1966. Což znamenalo, že mohl stát zhruba čtvrt milionu dolarů, protože ostatní veterány v garáži platily za rockové hvězdy.

„Vyznáš se v autech?“ zeptal se Raglan.

„Táta měl služebního jaguara,“ pokrčil rameny Steve. Dál jeho zájem o automobily nesahal.

„Já ho měl taky,“ řekl Raglan. „Vyber si.“

„Tohle,“ řekl Steve a položil dlaň na Land Rover Defender V8 s otevřenou střechou.

„Dobrá volba,“ poznamenal Raglan.

Ronaldo Diaz si poškrábal strniště na bradě. Kvůli tvrdé matraci v motelu skoro celou noc nespal, a když konečně zabral, usnul tak hluboce, že propásl domluvený čas, kdy měl vyzvednout Vossovou. Prošvihl i snídani. Vossová ale věděla, že hromotluk potřebuje na celý den nějaké palivo. Podala mu kávu a pár různých kousků sladkého pečiva.

„Už jsi nějakou dobu vzhůru?“ zeptal se.

Přikývla a nespouštěla oči z leskle černého defenderu. Mají před sebou dlouhý den, po kterém je bude bolet zadek.

„Míří na jih,“ prohodil Diaz zbytečně se zrakem upřeným na vozidlo před nimi.

„Fakt? A víš to jistě?“

„Sarkasmus je ta nejnižší forma důvtipu. Vědělas to?“

„A odkud to víš? Z tý jediný knížky, kterou jsi za celej život přelouskal?“

„Jo, bylo to v knize citátů. Co se nachází na jih od nás?“

„Co třeba Miami?“

„Tak daleko nepojede. Co by v okolí mohlo zajímat turistu? Který s sebou má teenagera? Co takhle rybaření? Jestli vyplují na vodu, my zůstaneme hezky v zátočině v přístavu.“

„A strávíme čas sledováním odlivu.“

„Přiznej, že se ti po mně bude stýskat,“ řekl Diaz.

„Rozhodně se mi nebude stýskat po tom, že jsou všude drobky. A už tam jede.“

Raglan s defenderem odbočil na silniční násep Fort Pierce Inlet.

Vossová si povzdechla, když spatřila nápis na značce. „Že mě to hned nenapadlo.“

Raglan zašel se Stevem do chladného interiéru Národního muzea jednotek SEAL amerického námořnictva. V budově už bylo asi dvanáct návštěvníků. Raglanův zasvěcený výklad o vystavených zbraních a výbavě zvláštních jednotek se potáhne zhruba hodinu. Na dva agenty FBI venku mezitím bude pražit slunce. Nechá je tam chvilku podusit a pak je vezme na turistickou výpravu na sever. Zbývající hodiny do soumraku bude dělat všechno to, čemu by se věnoval nadšený návštěvník tohoto místa, ale také se ozve člověku, který vyslal zprávu mrtvému legionáři ve Francii.

Ve zšeřelém interiéru si ostatní turisté šeptali s posvátnou úctou, jako by se nacházeli na nějakém velebném místě, jakým muzeum pro mnohé ostatně bylo. Jak se otevřely vstupní dveře, od jejich skla se odrazilo světlo. Raglan popostrčil Stevea k vitríně se zbraněmi s podrobným popisem útočné pušky pro zvláštní operace a přitom zahlédl ženu, jak pootáčí hlavou, jako kdyby ji zajímaly věci popisované v brožuře, kterou svírala v ruce.

Poté co si Raglan se Stevem skoro hodinu prohlíželi exponáty, teenager se před jedním zastavil a provinile se zadíval na člověka, kterého zbožňoval. „Mně se všechny tyhle věci ani moc nelíbí.“

„Ne? To jsem nevěděl,“ řekl starostlivým tónem Raglan.

Steve sebou trhl. „Nutí mě to myslet na všechno to násilí kolem nás. Nedokážu si představit, že jsi součástí něčeho takovýho, a taky musím myslet na to, jak zabili tátu. Prostě mi to nepřipadá správný.“

„Tak promiň. Nebylo ohleduplný, že jsem tě sem vzal.“

„Jako bys byl součástí něčeho, co nikdy nedokážu pochopit,“ vysvětloval kluk s pohledem upřeným na pouzdro na zbraň a pak šeptem dodal: „Zabíjíš lidi.“

Raglan mu položil ruku na rameno. „Když ráno vstávám, tak na to zrovna nemyslím.“

Steve přikývl. „Promiň.“

„Neomlouvej se. Je to pochopitelný. Zabíjení je něco, na co se nikdy nedá zapomenout. Ale někdy je nevyhnutelný.“

„Jako když jsi zabil chlapa, co zavraždil tátu?“

„Ano. Tohle bylo nutný. Je potřeba dávat věci do pořádku.“

„Nemohl jsi ho přivézt zpátky a postavit před soud?“

„Ne. Někdy nastane situace, kdy musíš vykonat spravedlnost jednodušším způsobem. Ale co kdybychom se přesunuli jinam? O kus dál je místo, kde se ti podle mě bude líbit.“

„Dobře.“

„Nejdřív si ale chci něco ověřit, ty se běž mezitím podívat támhle do tý části muzea.“

„Co si tam mám prohlížet?“

„Pamatuješ se na film Kapitán Phillips?“ zeptal se Raglan.

„Ale ten v jednotkách SEAL nebyl,“ řekl Steve a šel dál kolem vitrín.

„Nebyl, ale ty ho zachránily, a támhle je ten záchranný člun, ve kterém byl. Můžeš si do něj sednout.“

Chlapec se otočil směrem, kterým Raglan ukazoval, a uviděl člun pevné zapouzdřené konstrukce. Jak Raglan postrkoval kluka k plavidlu a kráčel za ním, periferním pohledem zaznamenal v odrazu skleněné vitríny tu ženu. Opět sklopila hlavu k brožuře.

Vossová v duchu zaúpěla. Pozvedla zrak a zírala na vlastní odraz. Pokud měl člověk, o kterého se zajímá CIA, něco společného se světem tajných služeb, pak ji nejspíš zahlédl. Vzdala trapnou hru a vrátila se k čekajícímu Diazovi. Zůstal v autě, kde si mohl svléknout bundu, aniž by někdo spatřil jeho zbraň. Měl stažené okénko, povolenou kravatu a na očích se mu třpytily sluneční brýle, když se k němu Vossová blížila.

„Tak co?“ řekl a pozvedl ke rtům plechovku s vychlazeným nápojem.

„No nic. Prostě se tam prochází.“

„Nemá naspěch,“ odtušil Diaz. „A tomuhle já říkám pořádná rybářská loď,“ dodal. Pozvedl fotoaparát a pořídil sérii snímků efektně vypadajícího vystaveného plavidla určeného pro zvláštní mise.

Vossová se opřela o auto vedle okénka a zastínila si rukou oči před sluncem. „Přece víš, že je dlouhá čtyřiadvacet metrů a skoro pět a půl metru vysoká. Na těchhle lodích se plavilo šestnáct členů jednotky SEAL plus posádka. Byly vyzbrojené a dokázaly jet rychlostí padesát uzlů.“

Diaz si vysunul sluneční brýle nad oči. „Hele, od kdy jsi odbornicí na zvláštní operace?“

„Asi tak pět minut.“ Hodila mu na klín brožuru a převzala od něj plechovku s nápojem.

Jeli za Raglanem na sever po silnici I-95.

„Ve čtyři ráno jsem obhlédla ten dům,“ řekla Vossová.

Diaz opět zalovil v krabičce se sladkým pečivem a hladově se do něj zakousl.

„Jenno, je to bezvýznamnej chlápek. Nemáš představu, jak často se v CIA spletou. Má nízkou prioritu.“

Vossová neměla v povaze – a neučili ji to ani při výcviku – přisuzovat nízkou prioritu někomu, koho CIA nebo FBI označily jako objekt zájmu. Ronnie Diaz za sebou také měl hezkou řádku nebezpečných vyšetřování a zatýkání. Několikrát dostal pochvalu za chrabrost. Jeho roky strávené ve službě nikdo nezpochybňoval. Ale duchem už byl pouze u svého rybaření. Kdežto Vossová sice zvorala operaci na rozkrytí praní peněz, ale stále jí to pálilo.

„Je v kondici. Před snídaní si šel na hodinku zaběhat. Ale nebylo to žádné běhání pro zdraví, Ronnie. Letěl jak vítr.“

„Viděl tě?“ zeptal se Diaz s ústy plnými pečiva.

Zavrtěla hlavou. „Parkovala jsem na příjezdové cestě o kus dál. Ochranka u brány komplexu mi řekla, že majitelé jsou pryč. Nemohl si mě všimnout. Je tu na návštěvě, tak proč by přisuzoval sebemenší význam autu před nějakým barákem?“

Diaz si otřel knírek papírovým ubrouskem. „Dobře. Instinkt máš dobrý. O tom nepochybuju. Zato ten můj je v takovém stavu, že by potřeboval do servisu. Pár dní budeme chlápka sledovat, pak pošleme Sheldonovi hlášení. Tak jak zněl rozkaz. Úkol splněn. Souhlas?“

„Ano.“ Vossová udržovala defender v dohledu. Dělej, jak Ronnie říká, nabádal ji vnitřní hlas. Je to normální sledovačka. A možná poslední vzhledem k tomu, kam ji přeložili. Ale přece jen viděla toho chlápka pádit po klikatých cestách komplexu. Soustředil se na běh. Překonal práh bolesti. Z vlastního výcviku věděla, co to znamená. A když ho pozorovala, uvědomila si, že ani neběží na maximum. Zčásti si přála, aby se ukázalo, že jde o něco víc než o chlapa na dovolené s rodinou.

A pokud by to tak bylo?

Měla poslední šanci zapojit se do něčeho, co by ji opět mohlo vrátit do první linie.

Vykoupení.

7

Raglan a Steve prošli turnikety do Kennedyho vesmírného střediska na mysu Canaveral a celí ohromení procházeli mezi exponáty svědčícími o vynalézavosti a odvaze těch, kteří se vydali dobývat vesmír v raketách na vysokooktanový pohon. Jak čas ubíhal, Steve se uvolnil, víc se rozpovídal o zesnulém nevlastním otci a přicházel na chuť rozpínavosti amerického způsobu života.

„Je to tu úžasný. Tátovi by se to hrozně líbilo,“ říkal a přidával do kroku. Chlapcovo nadšení bylo dostatečnou odměnou pro Raglana, který dbal na to, aby obešli středisko celé. Nechal kluka, ať si dělá, co chce – Steve prolézal vesmírné moduly, pak si zapnul pásy v simulátoru startu raketoplánu –, a mezitím stále hlídal dvojici, která je sledovala. Opět za sebou poznal tu ženu z muzea zvláštních jednotek SEAL. Na turistku měla příliš hezký ohoz. V elegantním dvoudílném obleku a vyžehlené bílé košili do neformálně oblečeného davu nezapadala. Držela se za Raglanem v uctivé vzdálenosti a musel se hodně snažit, aby ji neztratil z očí. Další půlhodinu mu zabralo, než zahlédl muže, o kterém se domníval, že je tam s ní. Ti dva se uměli pohybovat v davu a odhadovat, kudy Raglan půjde. Což nebylo nic těžkého vzhledem k tomu, že se jim nechtěl ztratit. Dotyčný muž s nadváhou držel v ruce příručku vesmírného střediska. Raglan nasměroval Stevea přímo k němu. Chlap se zatvářil jako kterýkoli jiný dezorientovaný návštěvník, pak pozvedl bradu, aby to vypadalo, že už ví, kam má namířeno, a odešel. Neměl na výběr. Když se Raglan a Steve ocitli v rozlehlém vnitřním hangáru před čumákem raketoplánu Atlantis, Raglan si opět všiml té ženy. Využívala stinných míst a tlumeného osvětlení, ale když přešla osvětlenou chodbou, její silueta odpovídala obrazu, který si Raglan už prve zapamatoval. Touhle dobou budou jejího postaršího parťáka už bolet nohy a bude mít hlad. Taky dospějí k názoru, že Raglan je jen obyčejný turista. Získal čas, který potřeboval.

Rychle Stevea z vesmírného střediska odvedl a vydali se s defenderem po I-95 zpátky. O dvanáct aut za nimi tu a tam vystrčil čumák z řady tmavě modrý sedan, aby jeho posádka zkontrolovala pozici terénního vozu. Raglan měl nutkání šlápnout na plyn a s osmiválcem zmizet, ale odolal mu. Do cíle cesty zbývalo pouhých patnáct minut jízdy.

Letecké muzeum Valiant Air Command zřídili téměř před půl stoletím dobrovolníci s cílem restaurovat vojenská letadla použitá v boji. V rozlehlém hangáru a na ploše za ním bylo vystaveno na čtyřicet bojových letounů. Steve na ně vyjeveně zíral a chtěl po Raglanovi, aby ho vyfotil před velkou americkou vlajkou zavěšenou vedle stíhačky Grumman F-11 Tiger se žraločími zuby namalovanými na přídi. Raglanovi netrvalo ani deset minut, než našel člověka, kterého hledal. Nemusel Stevea přemlouvat, aby šel zkoumat štíhlé predátorské trupy stíhaček, sám se mezitím vydal za mechanikem opravujícím transportní letoun Douglas C-47. Předstíral, že si se zájmem na informační tabulce pročítá historii letadla, které v roce 1944 přepravovalo parašutisty přes Lamanšský průliv. Mechanik stál na vyvýšené plošině před odhaleným motorem a něco opravoval mezi propletenými kabely a sacím potrubím.

„Bytelný letadlo,“ poznamenal Raglan s hlavou zvednutou k činícímu se mechanikovi.

„To tedy jo. Tohohle dříče využívalo nejen vojenský letectvo. Je pořád schopný lítat,“ vysvětloval mechanik, aniž by odvrátil zrak od práce.

Raglan se zběžně rozhlédl kolem sebe. V rozlehlém hangáru byla jen hrstka lidí. Proto schválně přijel až těsně před koncem zavírací doby. Ten postarší muž a ta žena za ním a Stevem už dovnitř nešli. Upíral zrak na umělecké dílo na boku před kabinou. Představovalo smyslnou ženu s krásnýma nohama ve volných modrých šatech odhalujících stehna. Byl to původní znak letadla ze čtyřicátých let doplněný nápisem Tico Belle.

„J’ai reçu ton message, Rudi.“

Robert de Vere, bývalý legionář známý pod jménem Rudi Charron, se otočil tak rychle, až mu z ruky vypadl francouzský klíč. Raglan ho zachytil dřív, než stačil dopadnout na zem.

Mechanik na něj několik vteřin jen zíral s otevřenými ústy, pak si hadrem otřel ruce, slezl dolů a rozhlížel se po hangáru. Zvyk je železná košile. Pro případ, že by je někdo sledoval, se nijak nenamáhal starého druha obejmout, místo toho ho obešel a vystoupal po nízkých schůdkách do trupu letadla. Raglan ho následoval. Posadili se na lavice lemující obě strany žebrovaného trupu.

„Kristepane, tak jsi tady, Raglane. Myslel jsem, že jste se s Jacquesem nakonec nesešli,“ říkal potichu.

„Taky že ne.“ Raglan si vzpomněl na vyhublého bývalého legionáře, který ležel mrtvý ve zchátralém domě v jedné marseilleské postranní ulici. „Našel jsem jeho mobil. A v něm zprávu od tebe.“

„Oni ho zabili?“ zeptal se Američan.

„Kdo, oni?“

„Nevím. Chystá se něco velkýho, a proto přišla výzva, abych tě vyhledal.“

„A od koho?“

„Pamatuješ na Caseyho Zellera?“

Raglan si představil obličej nositele toho jména. Ve francouzské cizinecké legii vždycky sloužila jen hrstka Američanů. „Ano. Nechal si svý původní jméno. Zkusil se dostat k mojí jednotce, ale utrpěl zranění. Před pár lety jsem na něj narazil ve Střední Americe, když působil na ambasádě ve Venezuele. Byl to on, kdo tě kontaktoval?“

„Jeho žena.“

„Nevěděl jsem, že se oženil.“

„Krátce po návratu domů.“

„A proč tě kontaktovala?“

De Vere obezřetně vyhlédl ze dvířek letadla. „Byla vyděšená. Vsadím se, že pořád je. Casey jí prý řekl, že kdyby náhle zmizel, má vyhledat tebe, protože jsi po odchodu z legie pracoval pro tajný služby. Předal jí jediný kontakt, který měl – moje jméno a telefon. A jediný kontakt, který jsem měl já, byl Jacques.“

„Souvisí podle tebe jeho zmizení s Jacquesovou smrtí?“

Mechanik pokrčil rameny. „Na náhody jsem nikdy nevěřil.“

Raglan ho chvilku pozoroval. Od dob, co sloužil v legii, pár kil přibral a vlasy měl tu a tam prokvetlé šedinami, jinak ale stále vypadal dostatečně fit, aby se o sebe dokázal postarat. Přesto byl nervózní.

„O co jde, Bobe? Něco tě vystrašilo. Vidím to na tobě.“

De Vere si povzdechl a otřel francouzský klíč hadrem, aniž to bylo třeba. „Volala mi na pevnou linku. Domů. Já se marně pokoušel dovolat Jacquesovi. Potom už jsem si byl jistý, že spojení není bezpečný.“

„Někdo ti napíchnul telefon?“

„Nevím. Nechápu, proč by to někdo dělal. Podle posledních informací pracoval Casey Zeller v Pentagonu. Vojenský zpravodajství. Neříká ti to nic? K tomu, abys mohl někomu napíchnout telefon, potřebuješ soudní příkaz. Ale já s nikým spory nemám. Každopádně jsem pak poslal Jacquesovi zprávu na mobil.“ Zatvářil se provinile. „Možná že to zbytečně nafukuju, ale přísahám, že po odeslání tý esemesky jsem najednou měl dojem, že se na mě někdo pověsil.“ Zašklebil se. „A ty mi teď říkáš, že Jacques je po smrti.“

„Měl problém s drogami.“

„Pak se mi asi všechno jenom zdá.“

„Možná že ne. Když jsem přišel k němu domů, byli tam ještě dva chlapi. Buď se Jacques předávkoval, anebo ti dva narafičili, aby to tak vypadalo. Něco tam hledali. Třeba jeho mobil.“

„Já mu poslal jen tu jednu zprávu.“

„Od tý doby žádný problém?“

De Vere zavrtěl hlavou.

„Pak jsi mimo oblast zájmu. Jestli se problémy objeví, tebe už se nedotknou. Řekni mi, kde Zellerová bydlí. Nemá cenu jí volat.“

„Pro všechny případy?“

„Pro všechny případy.“

* * *

Raglan se rozloučil s bývalým druhem, kvůli kterému celé to divadýlko s výpravou po muzeích zinscenoval. Ti, co ho sledovali, ve všem připomínali agenty FBI. Bezpochyby je zaúkoloval někdo ze CIA, koho Raglanův přílet do Spojených států znepokojil. Pokud jeho přítomnost vystrašila vládní agentury natolik, aby ho nechaly sledovat, dávalo by to smysl. Co smysl nedávalo, bylo zmizení bývalého legionáře a volání jeho rozrušené manželky o pomoc. De Vere byl solidní, schopný, i když nervózní kontakt, který zažil dostatek nebezpečí, takže ho jen tak něco nerozhodilo. Přesto ho instinkt varoval, že ho někdo sleduje a odposlouchává mu telefon. Tyhle indicie bylo potřeba usouvztažnit s těmi dvěma muži ve Francii, kteří možná zabili Jacquese Allarda.

Když odjížděli z parkoviště vojenského leteckého muzea, po tmavém sedanu nebylo ani stopy, až zhruba po kilometru jízdy po I-95 si Raglan všiml, že se inkriminovaný vůz zařadil do proudu aut za nimi. Dopřeje těm dvěma ještě jeden den a další důvod k tomu, aby to vzdali a podali hlášení, že Raglan je prostě na dovolené. A že za tím nic víc není.

Pak teprve bude moct zmizet.

8

Následujícího rána si Vossová a Diaz opět přivstali a čekali ve výklenku u silnice naproti vjezdu do komplexu Sunrise Lakes. Byl mírný provoz. Nic nenaznačovalo, že by z oploceného areálu od domu Lisy Mayfieldové někdo odjel. Kromě kávy k snídani si Vossová další už raději nedávala. Tady u krajnice neměla možnost si tak snadno odskočit jako Diaz. Sice nebyla tak stydlivá, aby nemohla popojít dvacet metrů a tam si dřepnout za křoví, ale děsila se možnosti, že by jí mezitím mohl Raglan upláchnout, z čehož by měla nepředstavitelnou profesní ostudu.

Bylo po poledni a hosté podniků ve Vero Beach se vyhřívali na pozdně zimním sluníčku, ucucávali ze sklenek margaritu a dbali na to, aby mezi nimi zůstal někdo střízlivý, kdo by je odvezl. Místní policejní oddělení a pracovníci úřadu šerifa okresu Brevard rádi hlídkovali právě u takových výklenků vedle silnice, kde teď parkovala dvojice zvláštních agentů. Policajti namátkově kontrolovali řidiče, kteří odjížděli z pobřežních barů a restaurací. Tu a tam. Zřídkakdy. Nepravidelně. Bez jakéhokoli schématu nebo rozpisu. Rozjaření řidiči neměli šanci odhalit, jestli za křovím u krajnice nečíhá nějaký polda přesně jako tito dva agenti.

Dopravní hlídka, která měla zrovna službu, přijala hovor z dispečinku okresu Brevard. Prý na stanici volal nějaký znepokojený občan ze Sunrise Lakes. Podle dispečerky měl anglický přízvuk a vyjádřil obavu o svou rodinu kvůli dvěma lidem v autě zaparkovaném nedaleko vjezdu do komplexu. Podle hlasu byl ten občan opravdu vyděšený. Říkal, že má strach jezdit se svou rodinou v cizí zemi autem. Když policista ve službě míjel vjezd do Sunrise Lakes, zaparkovaného auta si povšiml. Ujel ještě necelý kilometr, než vůz Ford Crown Victoria otočil a přejel dělicí pás. Služební vůz se pomalu přiblížil k autu Vossové a Diaze, pak zastavil deset metrů od výklenku, aby na něj nebylo vidět. Policista vytáhl z pouzdra zbraň a opatrně zezadu přistoupil k dvojici v autě.

Pozvednutá zbraň a policistova výzva vytrhly agenty ze sledovací letargie. Zakleli. Ruce drželi tak, aby na ně policista viděl, a uposlechli pokyn k vystoupení z auta. Požádali, aby mu směli ukázat služební odznaky. Jakmile se policista ujistil, o koho jde, zastrčil zbraň do pouzdra a zběžně pohlédl přes ulici k vjezdu do areálu.

„Je tam někdo, kdo vás zajímá?“ vyzvídal.

„Do toho vám nic není,“ odbyla ho Vossová a opět nastoupila do auta.

„Děkujeme,“ řekl Diaz smířlivěji a usadil se vedle parťačky.

Policista pokrčil rameny. Dva pitomí federálové v autě zacouvaném ke křoví působili na tom místě tak nepatřičně, že by neunikli pozornosti nevidomého robota, natož nervního turisty.

Polda naschvál při odjezdu ještě spustil sirénu.

Na druhé straně vozovky se Raglan vzdálil od křoví, za kterým se schovával. Přesvědčil se, že naproti přes silnici sedí stejná dvojice, která ho sledovala už včera. Kdyby bylo na akci nasazeno týmů víc, znamenalo by to, že Raglanova přítomnost má vyšší prioritu. Ale pokud ho sledovali jen tihle dva, šlo o pouhou rutinu.

Úkryt Vossové a Diaze byl vyzrazen. Během konfrontace s policistou vyjelo z oploceného areálu několik aut. A jejich posádky na zajímavou scénu dlouho civěly. Policista si určitě zapsal, koho prověřil. Dispečerka na lince 911 to viděla na obrazovce před sebou a jistě se spojila s původním volajícím, aby ho ujistila, že se jedná o policejní záležitost a že není důvod k obavám.

Po incidentu s dopravní policií si mohli federálové klidně pronajmout letadélko, které by po obloze táhlo transparent s nápisem, že Raglana sledují. Nyní se museli rozhodnout, jak dál. Mohli by podat na velitelství hlášení, požádat o vystřídání jiným týmem a čelit posměškům a urážkám kolegů, i kdyby nebyly míněné nikterak vážně. Anebo mohli změnit stanoviště a strávit dlouhé odpoledne a večer na méně nápadném místě, než by konečně zalezli na noc do motelu.

Dilema vyřešil mercedes Lisy Mayfieldové, který vyjel z bran komplexu. Podle všeho detektivy vůbec nevzala na vědomí, jen se rozhlédla, jestli nic nejede, a zamířila s elegantním vozem na jih.

„Ronnie, to je ta jeho kamarádka,“ řekla Vossová.

„Jestli nás chce oblafnout, tak by Raglan mohl být v kufru toho meďoura,“ odtušil Diaz.

„Anebo ze sebe dělá volavku,“ usoudila Vossová.

Ocitli se v bezvýchodné situaci. Buď se mohli vydat za mercedesem, nebo doufat, že sledovaná osoba se stále nachází v oploceném komplexu. Proč byl vlastně tenhle Raglan tak důležitý? Váhali tak dlouho, dokud se z brány nevynořil modrý Chrysler Pacifica a nevydal se opačným směrem než auto Mayfieldové. Za volantem minivanu seděla Amanda Reeve-Carterová, vzadu prodlévala tři děcka a na místě spolujezdce Angličan.

„Míří na sever na I-95.“

„Bylo by fajn, kdyby tady doopravdy byl jen na dovolený,“ poznamenal Diaz, „a kdyby jeli do zábavního parku Epcot.“

Vossová se s vozidlem zapojila do řídkého provozu. Jestli ten muž, kterého sledují, je jen obyčejný turista, který bere rodinu do Disney Worldu, to se dozvědí už za hodinu a půl, pokud minivan najede na dálnici. Potom se budou moct vrátit domů a podat závěrečné hlášení, že jakákoli podezření, která CIA vůči Raglanovi měla, byla falešný poplach.

Provoz na silnici I-95 byl tak slabý, že se Vossová mohla držet od lesklého modrého minivanu hodně daleko, aniž by ho ztratila z dohledu. Celou uplynulou půlhodinu Amanda Reeve-Carterová striktně dodržovala maximální povolenou rychlost. Skupinka neměla naspěch.

Diaz zívl. „Tohle už nemůžeme dýl snášet,“ stěžoval si. „Když moje děti vyrůstaly, mohl jsem s nimi být jen každou čtvrtou sobotu. A tenhle chlápek si užije rodinu za jeden den víc, než já si užil za celý měsíc. Sledováním toho Angličana předčasně stárnu.“

Vossová pokrčila rameny a loupla po něm okem. „Plníme jen rozkazy, Ronnie. Jakmile se Raglan setká s Mickey Mousem, balíme to. Dosud neprovedl nic, co by nedělal jakýkoli jiný člověk na výletě s rodinou. Odbočují,“ přitáhla Diazovu pozornost opět k silnici.

Chrysler Pacifica se zvolna vydal západním směrem k 528. silnici a dvojice agentů se opět mentálně připravila na dlouhou pomalou jízdu. O třicet minut později si Vossová všimla, jak auto s Raglanem najelo na mezinárodní silnici I-4 směrem na východ.

„Dneska Mickey Mouse nebude,“ poznamenal Diaz. „Zato delfíni ano. Určitě.“ Disney Sea World se nacházel na sever od Disney Worldu.

„Tam se mi nikdy nelíbilo,“ řekla Vossová.

„A proč ne?“

Pokrčila rameny. „Divoká zvířata patří do oceánu. Kde si můžou volně plavat. Delfíni se nemají chovat jako cvičení psi a panáčkovat na povel.“ Koukla na parťáka. „Jako my dva.“

Když dorazili k zábavnímu parku, zastavili v dostatečné vzdálenosti od minivanu a trpělivě čekali, až Raglan a Amanda popoženou děti ke vchodu.

„A je hotovo,“ řekla Vossová. „Šťastná rodinka. Jedeme zpátky. Určitě se ještě zaseknu u papírování.“

„Papírování ti jde,“ poznamenal Diaz.

Sprosté slovo, kterým to Vossová okomentovala, zaniklo v troubení projíždějícího kamionu.

Amanda Reeve-Carterová držela Melissu za ruku, před nimi kráčel Steve vedle syna její kamarádky. Čekala s mobilem u ucha, zatímco Raglan hlídal u vchodu.

Přikývl.

„Čistý vzduch,“ řekla a ukončila hovor.

„Nemusíte s Lisou nikomu nic říkat o tom, že tu pár dní nebudu. Nejspíš už o mě ztratili zájem. Jestli se před plánovaným odletem z Ameriky nevrátím, leťte beze mě. Jasné?“

Přikývla, ale Raglan viděl, že ji to netěší.

„Budu v pořádku. Jsem tady, abych pomohl kamarádovi.“

„Když jsi nám pomáhal v Londýně, pár lidí přišlo o život. Sám jsi měl namále.“ Zběžně pohlédla k místu, kde si její syn prohlížel nabídku místních atrakcí. „Dobře víš, že kdyby se ti něco stalo, Stevea by to zdrtilo. Kdybys umřel i ty, nezvládl by to.“

„Řekl jsem mu, že budu pár dní pryč. Je v pohodě, ti dva kluci si spolu rozumí. Má spousty rozptýlení.“ Zvedl Melissu ze země. „Nedostanu se do problémů. Měli byste si to tady užít. Mají tu horskou dráhu, po které se jezdí víc než stovkou.“

„Já si hodlám uchovat pevnou půdu pod nohama. A jestli si Steve myslí, že na tu dráhu půjde, něco ode mě uslyší.“

„Nech ho, ať se sveze. Dávka adrenalinu mu prospěje.“ Políbil Melissu na tvář. „Půjdeš se podívat na delfíny?“ zeptal se natěšeného dítěte.

Melissa přikývla. „A na tučňáky. Taky chci vidět krmení chobotnice.“

„Tak to bys je neměla nechat čekat.“ Postavil ji zase na zem a dotkl se tváře ženy, kterou bral jako vlastní sestru, jako by to byla jeho skutečná příbuzná. Když náctiletý Raglan osiřel a zdálo se, že se dá na scestí, ujali se ho Amandini rodiče. Mezi Amandou a jím vzniklo silné pouto. O mnoho let později právě Raglan dostal v Rusku vraha jejího muže. Nikdy se ho neptala, jestli toho zločince zabil. Nebylo to potřeba. Raglan něžně pohladil dítěti vlasy na rozloučenou a odkráčel k místu, kde už čekal mercedes Lisy Mayfieldové.

O třiatřicet minut později Lisa zastavila u řady palem, vedle nichž bylo firemní logo s běžícím chrtem. Pod šikmou stříškou z vlnitého plechu táhnoucí se podél přízemní budovy autobusové zastávky North John Young Parkway čekali pasažéři.

„Je to dlouhá cesta. Určitě si ode mě radši nechceš půjčit auto?“ zeptala se Lisa.

„Pokud by se někdo zajímal o to, kam jsem se asi tak mohl vydat, cestování autobusem mi poskytne velký náskok. Ten někdo by se určitě přesvědčil, jestli některé z tvých aut nechybí, pak by prověřil autopůjčovny a letiště. Autobus je nejlepší volba. Díky, že mi pomáháš a na nic se nevyptáváš.“

Lisa tušila, co asi Raglan pro Amandu udělal, když jí v Londýně zavraždili manžela. Věděla, že Raglan utrpěl zranění, ale Amanda jí ohledně toho nic bližšího neřekla. Mlčenlivá vdova po agentovi zpravodajských služeb. Lisa Mayfieldová se zahleděla na frontu lidí čekajících na autobus. Mezi obyčejnými cestujícími bylo i pár nechutně vyhlížejících týpků. Vzpomněla si, že když dostudovala a zamilovala se, kolikrát s bývalým manželem taky cestovali autobusem, protože na jiný způsob dopravy neměli peníze.

Opět se otočila k Raglanovi. Jakmile vyslovila otázku, kam má namířeno, dveře auta se zavřely.

Angličan byl pryč.

Raglan si v budově terminálu našel místo mimo dohled bezpečnostních kamer a zůstal tam, než se začalo stmívat. Ubývající světlo pomůže zakrýt jeho obličej před kamerami při nastupování. V autobuse bylo padesát šest míst. Kdo dřív přijde, ten dřív mele. Žádné místenky. Vojsko mělo při nastupování přednost, ale jelikož byly mezi pasažéry jen dvě vojačky s hodností svobodníka, fronta začala rytmicky postupovat kupředu. Raglan na mobilu vyťukal Maguireovo soukromé číslo. Pokud se měl kvůli kamarádovi zaplést s americkou zpravodajskou službou, bude pravděpodobně potřebovat posily. Hovor byl krátký. O pohřešovaného agenta tajné služby Pentagonu se britská MI6 zajímala. Raglan po něm ale měl pátrat inkognito. Jako vždycky.

„Volal nám Lewis Culver ze CIA,“ informoval ho Maguire.

„To se nedivím. FBI na mě nasadila dva nohsledy.“

„Pořád tě sledují?“

„Ne. Jsem na cestě do Washingtonu.“

„Culver byl napružený. Myslíš, že je to náhoda?“

„To zjistíme,“ odpověděl Raglan a ukončil hovor.

Pozoroval šinoucí se pasažéry. Někteří se na sebe při postupování dále do autobusu tlačili. Raglan se usadil ve dvou třetinách délky vozidla, dostatečně daleko na to, aby viděl, kdo na té které zastávce nastupuje a vystupuje. Dal přednost místu v uličce, odkud měl dobrý přehled. Během třiadvacetihodinové jízdy bezpochyby přistoupí další pasažéři. Místo u okénka zůstane aspoň do té doby prázdné. O žádného spolucestujícího vedle sebe Raglan nestál. Lidi si nedokážou poručit. Při psaní zpráv nebo brouzdání po internetu jim budou pípat mobily nebo tablety, čímž o sobě dají okolí vědět během pár vteřin; při klikání na přístroje budou tlačítka vydávat zvuky, protože jejich majitelé jsou příliš hloupí na to, aby je ztišili, anebo prostě potřebují slyšet, že danou klávesu opravdu stiskli. Je to pohodlné. A otravné. Takové je cestování dálkovým autobusem: levné, ideální pro šetřílky a nevyhnutelné pro chudáky, co na jinou dopravu nemají. Pro Raglana byl stěžejní fakt, že tím získá čas. Díky hodinám stráveným na cestě se ztratí všem z dohledu. Ti dva federálové, kteří se na něj předtím pověsili, už toho určitě nechali v domnění, že Raglan je pouze na dovolené s rodinou. Anebo ne? Nakolik je mohl Raglan znervóznit? Jsou tak ostražití, že ho sledovali až sem? Nemohl Raglan nějakého pronásledovatele přehlédnout?

Do autobusu nastoupila různorodá směska cestujících. Černoši, Hispánci, běloši, Asijci. Někteří pasažéři strkali do skříněk nad hlavou přecpané tašky, větší kufry byly uložené v zavazadlovém prostoru. Podle vizáže to byli často teenageři a studenti. Taky postarší manželé; jeden pán pomáhal paní uložit k místu u okna hůl. Za nimi přicházel Afroameričan v omšelém šedém obleku. Skoro metr osmdesát, šlachovitá postava. Rozepnuté sako odhalovalo světle modrou košili, přes kterou měl oblečenou tmavě modrou pletenou vestu. Byl postarší. Asi tak sedmdesátiletý. Ale zdál se být v dobré kondici, vyšší věk prozrazovalo jen menší bříško. Na hlavě měl kšiltovku válečných veteránů. Raglan se vyklonil do uličky a vrhl na něj letmý pohled. Muž měl značně ošoupané, ale vyleštěné boty, na kalhotách měl nažehlené puky. Stará škola. Někdo, kdo byl hrdý na svůj vzhled a na to, co reprezentuje. Vmáčkl se na sedadlo u okna na opačné straně uličky šest řad od Raglana.

Za ním se šinula dvě pochybná individua v odrbaných džínách a teniskách, které pamatovaly lepší časy. Věkem kolem pětadvaceti, v nylonových bundách. Vatovaných. Zapnutých. Na hlavách kapuce. Tohle byl jiný druh uniformy. Oči jim zakrývaly kšiltovky. Když usedali na místa za válečným veteránem, opřeli se o jeho sedadlo tak, že postaršímu muži poskakovala na opěrce hlava. Nebral ty dva na vědomí. Mladíci si nasadili sluchátka. Raglan viděl, jak hned začali kývat hlavami do rytmu hudby.

Když nastal čas odjezdu, autobus byl jen z poloviny plný. Dveře zasyčely a zavřely se. Raglan střelil pohledem po dvojici pobudů. Ten, co seděl do uličky, si rozepnul bundu, sáhl do kapsy, sklopil hlavu a přiložil ke rtům lahev v hnědém papírovém sáčku. Stejně rychle ji zase schoval. Mladá černoška na sedadle přes uličku se na něj nesouhlasně zadívala, ale pobuda se do ní zabodl vyzývavým pohledem, který nebylo třeba dlouze vysvětlovat. Když autobus pomalu vyjel, žena vstala, přidržela se opěradla, vyndala ze skříňky nad hlavou tašku, a jak postupovala dál do vozu, prošla kolem Raglana. Utajený pijan ji sledoval pohledem. Pak zachytil ten Raglanův. Na vteřinku se zdálo, že muž povytáhne obočí nebo našpulí rty. Na znamení výzvy. Raglan na něj zíral a z očí mu čišelo pohrdání. Kšiltovka pod kapucí se odvrátila.

Raglan se co nejpohodlněji uvelebil na sedadle.

Po čtyřech hodinách jízdy bude další zastávkou Jacksonville.

9

Miamské slunce ležící nízko nad obzorem Robertu de Vereovi pomalu prohřívalo zádové svaly. Hodiny trávené údržbou letounu ve vojenském leteckém muzeu přinášely uspokojení, ale i únavu. A mladší už nebude. Hodinu ho teď v muzeu nebudou potřebovat, tak se vydal na pobřeží. Setkání s Raglanem po dlouhých letech spustilo příval nostalgie, a tak zalitoval, že ho aspoň nepozval na pivo k zátoce u města Sebastian, aby se přeptal, co je nového. Jenže Raglan měl neustále naspěch.

„V pohodě, Bobe?“ zeptala se servírka. „Už jsi dopil?“

De Vere pozvedl zrak. Do téhle chvíle pozoroval hosty, jak hází do laguny kousky chleba. Klidnou hladinu prořezávaly ploutve delfínů, kteří nabízené pečivo ignorovali. Po drobtech chňapali sumečci, kteří si tím vysloužili uznalé pobrukování přihlížejících. „Aha, jo. Díky,“ odpověděl. Místní servírky nebyly mrštné mladice, dokonale opálené na slunci a se surfařským prknem na korbě pick-upu, nachystaným na konec směny. Připomínaly spíše matrony, které si lze představit za plotnou, kde připravují nedělní pečínku pro svou rodinu – jak pro své děti, tak pro vnoučata.

Servírka tam postávala s konvicí kávy. „Stačí, díky,“ řekl de Vere.

„A rybí sendvič ti chutnal?“ chtěla vědět.

„Moc. Ten nemá chybu.“

Pozvedla konvici. „Určitě si nedáš?“

„Ne. Už mám dost.“

Oceán se barvil do tmavě fialova. Lagunu protínala osamělá ploutev. Pak delfín vyskočil, šplouchl do vody a zmizel. Poslední rozloučení.

Jak příznačné pro končící nádherný den.