Přeložila Michaela Melišíková

THE AFFAIR

Copyright © 2021 by Danielle Steel

All rights reserved including the rights of reproduction in whole or in part in any form.

Translation © Michaela Melišíková, 2025

ISBN 978-80-249-5715-9

Mým nesmírně milovaným dětem,

Trevorovi, Toddovi, Beatii, Nickovi,

Samantě, Victorii, Vanesse,

Maxxovi a Zaře.

Ať jsou vaše životy plné radosti

a odvahy překonávat těžké chvíle

a ať každého z vás

potká to štěstí, které hledáte

a které vám tolik přeji.

S láskou a modlitbami za vaše štěstí

máma / d. s.

1

Kdykoli Rose McCarthyová vešla do místnosti, lidé se za ní otáčeli. Měla téměř metr osmdesát vysokou, vzpřímenou postavu a vypadala dokonale upravená, s bezchybným stylem, dlouhýma ladnýma nohama a sněhobílými vlasy zastřiženými do hladkého mikáda sahajícího po bradu. Jejím pronikavě modrým očím nic neuniklo. Dokázala kohokoli vyděsit několika dobře volenými, jemně pronesenými, výmluvnými slovy nebo naopak utěšit a rozveselit mladého zaměstnance velkorysou pochvalou. Pětadvacet let ji svět znal jako legendární šéfredaktorku časopisu Mode. Tato jemná, zdvořilá a velmi schopná žena v redakci vládla železnou rukou, s maximální grácií a diskrétností. Byla proslulá svým vynikajícím úsudkem i moudrými rozhodnutími, jimiž časopisu vždy prospěla, svou obětavostí a láskou k módě.

Svůj outfit nikdy neopomněla doplnit něčím s nádechem jemných barev nebo zajímavým, poutavým doplňkem, kupříkladu prstenem, který objevila ve starém zaprášeném klenotnictví v Benátkách, náramkem z marockého bazaru, šátkem, broží či jiným neotřelým kouskem. Eleganci měla v krvi.

Obvykle chodívala v černém, ale občas všechny překvapila výraznou barvou. Nikdo ji nikdy nedokázal napodobit, byť se o to snažil sebevíc. Její dokonalá upravenost, ať už bylo devět ráno, nebo bůhvíkolik, zkrátka neměla konkurenci. Jakmile vešla do kanceláře, působila čile, soustředěně a celý den se nezastavila. Vůči svým zaměstnancům se chovala tvrdě a očekávala od nich to nejlepší, ovšem na sebe kladla ještě mnohem přísnější nároky.

Minulost měla až kouzelně rozporuplnou. Její otec, uznávaný britský historik, hojně publikoval odborné články a působil jako profesor v Oxfordu. Rose se narodila a vyrostla v Londýně. Na otcovo naléhání navštěvovala dva roky Oxfordskou univerzitu, ale ke studiu nikdy nepřilnula. Její matka, původem z Itálie, byla známou odbornicí na malířství z období italské renesance. Pocházela z početné šlechtické rodiny. Roseiny dcery si svou mámu dobíraly, že se doma chová jako Italka a v práci jako Britka. Bylo na tom něco pravdy. Roseina matka byla nesmírně emotivní, kdežto otci se v tomto ohledu nedostávalo. Rose získala něco od obou a jako jedináček vychovávaný v láskyplném prostředí plném podpory se jí dařilo. Ráda a často navštěvovala matčinu laskavou rodinu v Římě. Hovořila plynně italsky, francouzsky a anglicky a po oněch dvou letech studia na Oxfordu navštěvovala rok Sorbonnu, kde se jí líbilo mnohem víc. Vášeň a instinkt pro módu v sobě objevila, když jí bylo dvacet a žila v Paříži. Tehdy se vrátila do Londýna, našla si místo stážistky ve známém britském časopise a za pár měsíců se zamilovala do amerického bankéře Wallace McCarthyho. Kvůli němu se v jednadvaceti přestěhovala do New Yorku, kde získala podřadnou práci ve Vogue, načež se vypracovala až na samý vrchol a ve třiceti se stala zástupkyní šéfredaktorky. O jedenáct let později, ve svých jednačtyřiceti letech, dostala nabídku na pozici šéfredaktorky časopisu Mode. Rose se jí ujala s grácií a ohromně se jí dařilo. To ona byla tváří i duchem časopisu a ostatním nastavila vysokou laťku. Pětadvacet let po jejím nástupu se Mode řadil mezi nejvlivnější časopisy ve světě módy. Na jeho úspěchu měla nespornou zásluhu právě Rose. Manžel Wallace na ni byl hrdý a vždy ji v kariéře podporoval. Manželství měli pevné jako skála a pro ni představovalo prioritu číslo jedna. V kanceláři byla energickým tahounem byznysu a doma oddanou manželkou.

Věrna své britské výchově se v práci debatám o svém osobním životě striktně vyhýbala. O manželovi se v kanceláři zmiňovala jen málokdy, ačkoli doma pro ni byl středobodem jejího světa. A během své cesty na vrchol kariéry módní redaktorky stihla Rose porodit čtyři dcery, o nichž v soukromí přiznávala, že jsou pro ni světlem života. V práci o dívkách však téměř nikdy nemluvila. Jako absolutní profesionálka doma po každém porodu setrvala velmi krátce, připravená pustit se brzy zase do práce. Po mateřské se vracela do kanceláře štíhlá a jako obvykle dokonale upravená, s elánem a plně soustředěná na časopis.

Její čtyřicetileté manželství zůstalo stabilní až do manželovy smrti, k níž došlo před čtyřmi lety.

Pouze její věrná asistentka Jen Morganová, se kterou navázala spolupráci už v dobách, kdy ještě působila ve Vogue, znala útržky z jejího osobního života. Věděla například o tom, jak moc jí zlomilo srdce, když Wallace po velmi krátké době od diagnózy své nemoci podlehl. Rose tato událost sblížila s dcerami víc než kdy dřív a často si s nimi povídala, nicméně v pracovní době se věnovala výhradně časopisu a osobní život šel stranou. Kariéra byla vždy její vášní, ale poté co Rose ovdověla, se stala i jejím útočištěm. Svůj pracovní a soukromý život striktně oddělovala. Podařilo se jí z časopisu vytvořit nesmírně úspěšné médium a zároveň zaopatřit rodinu se čtyřmi mladými ženami, které, ač každá úplně jiná, si byly navzájem nesmírně blízké. Stejnou blízkost cítily i vůči své matce. Byla na ně a na život, jejž vedly v dospělosti, hrdá.

Na rodinu si našla čas kdykoli, ovšem nyní, když přišla o manžela a děvčata vyrostla, se své práci věnovala ještě intenzivněji. Občas se zdálo, že z kanceláře vůbec nevychází. Často se tam ráno objevila ještě před ostatními. Jakožto ranní ptáče měla ráda náskok a z kanceláře odcházela vždy až pozdě večer. Po léta dělila svůj čas mezi manžela, děti a kariéru, a tak se nyní mohla plně věnovat své práci, která jí zabírala většinu času. Zbožňovala své dcery, ale ty měly své vlastní životy, což bylo podle ní správné. Nechala je dělat si věci po svém a nekladla si nároky na jejich čas. Své dny a noci vyplňovala prací pro Mode. Oddala se časopisu celým svým srdcem a každému detailu a číslu věnovala plnou pozornost. Jejímu ostřížímu zraku nic neuniklo.

Onoho květnového rána se s vyrovnaným úsměvem na tváři rozhlédla kolem stolu. Schůzky redaktorů se účastnili vedoucí z každého oddělení i celá redakční rada. Pokaždé si vyslechla, co má kdo na srdci, nicméně poslední slovo měla vždy ona. Její rozhodnutí všichni hodnotili jako spravedlivá. Své názory nikomu nevnucovala, ovšem po její argumentaci často uznali, že instinkty této ženy ohledně vedení časopisu jsou správné. Mode milovala skoro jako dítě, jako živou, dýchající lidskou bytost, kterou pro ni představoval. Rozhodování se pro ni nezakládalo na žádných domněnkách. Ona věděla, co je pro Mode správné, a za uplynulých pětadvacet let by se její chyby daly spočítat na prstech jedné ruky.

Na programu měli zrovna plány pro tradiční rozsáhlé zářijové číslo. Tento měsíc totiž představoval důležitý přelom pro všechny velké módní časopisy, ale zářijové vydání Mode bylo nejžádanější. Každoročně se stalo sběratelským kouskem. Sama jeho šéfredaktorka představovala módní ikonu, a každý tak chtěl vědět, co Mode prozradí o módě pro nadcházející zimní sezónu. Ženy přizpůsobovaly svůj vzhled a šatník tomu, co se v časopise psalo o líčení, zdraví, vlasech a oblečení. Redaktoři jim přitom nic nevnucovali. Čtenářky samy prosily o to, co Mode nabízel.

Obvykle začínali brzy a do příprav na každé vydání se pustili až s tříměsíčním předstihem. Na zářijovém čísle se však pracovalo ještě dříve. Bylo toho tolik, co se muselo zvážit a prodiskutovat, počínaje rozhodnutím, koho umístí na obálku. Kromě toho se řešilo i hlavní téma, úvodníky, články a umístění reklam jejich inzerentů, kteří zaplatili jmění za to, aby na sebe v zářijovém čísle upozornili.

Ohledně obálky měli zatím na výběr ze tří možností, jenže žádná z nich Rose neoslovila. Připadaly jí ohrané, jako by čtenářům neříkaly nic nového. Chtěla mít na obálce někoho, kdo podnítí představivost a udělá pořádný dojem. Jeden z vedoucích redaktorů navrhl významnou ženu z řad rockových hvězd. Přestože vypadala báječně, už ji v minulosti fotili několikrát a nebylo na ní nic nového. Dále uvažovali o oscarové herečce, ovšem Rose preferovala někoho mladšího. Redaktorka z oddělení krásy navrhla, aby na obálku umístli první dámu. Srdce Američanů si získala svými filantropickými aktivitami a bystrou myslí. Tato žena, profesí advokátka, se od nástupu svého manžela do Bílého domu zasazovala o ženské záležitosti. Byla to ušlechtilá myšlenka, ale jelikož měla první dáma opravdu dámský, poněkud prvoplánový, konzervativní styl, s její fotkou na obálce se z toho těžko dala udělat módní záležitost.

„Vždyť je stejně stará jako já,“ odtušila Rose nespokojeně. „Do zářijového čísla ji dát nemůžeme, ale necháme si ji třeba na později.“

Jejich hlavní stylistka Charity Bennettová, která vystupovala nejasertivněji, měla jiný návrh a krátce po zahájení porady jej neváhala předložit. Mezi ní a Rose často docházelo ke střetu názorů, šéfredaktorka však respektovala její styl a pohotovost a Charity je často dovedla až k něčemu skutečně avantgardnímu. Byla mladá a nechyběla jí odvaha. Rose ji musela vždycky trochu krotit, aby se svými nápady nezacházela příliš daleko. Charity měla vlasy černé jako uhel, v kontrastu s nimi bílou pleť a nikdy se nezdráhala své šéfové postavit. Rose ji za to obdivovala a vždy si vyslechla, co má na srdci. I když z ní po osobní stránce nadšená nebyla, ta její energie a verva, s jakou své názory dávala na odiv, působila jako dobrý životabudič, který jim pomáhal držet krok s aktuálními trendy.

„A co Pascale Solonová?“ navrhla Charity. „Je jí dvaadvacet, vypadá úchvatně a právě vyhrála všechny ceny na filmovém festivalu v Cannes za svůj nový film. Prožívá žhavý milostný románek s Nicolasem Bateauem, podle jehož knihy byl film natočen. Je mu dvaačtyřicet, čili je skoro jednou tak starý jako ona. V Cannes o nich všichni mluvili. Dával jasně najevo, že s ní má poměr. Samozřejmě je ženatý, navíc i autor největších francouzských bestsellerů. Všichni jsou přesvědčeni, že Solonová za ten film dostane Oscara a zcela jistě i Zlatý glóbus.“ Tuto cenu uděluje zahraniční tisk, který často předznamená, jak budou filmoví akademici při udělování Oscarů hlasovat. „Je mladá, neokoukaná a vážně je to senzační ženská. Vypadá ohromně sexy, vyzařuje takové nevinné erotično, ale Lolita vedle ní připomíná myšku Minnie. Co myslíš?“ Podívala se přímo na Rose, která seděla tiše, bez výrazu. Chvíli jen tak mlčky přemýšlela. Občas se chovala nevyzpytatelně, dokud se nerozhodla podělit se o to, co se jí honí hlavou.

„Je to jedna z možností,“ připustila nakonec. Když se jí na nějakém nápadu něco nelíbilo, začala připomínat sfingu. Kdo ji dobře znal, pochopil, že mu očividně není nakloněná. A pokud se jim nepodaří šéfredaktorku přesvědčit, všichni věděli, že to neprojde. Rose si za svými rozhodnutí pevně stála.

„Jestli s ní rozhovor neuděláme my, dostane ji Vogue,“ naléhala Charity ve snaze Rose přimět, aby Pascale oslovila dřív než někdo jiný. Charity věděla, že Rose nikdy nedovolí, aby se Mode snížil k bulvární žurnalistice, ale neštítila se lehce dotknout nějakého dráždivého detailu z osobního života dotyčného, aniž by to zašlo příliš daleko. Rose měla svá pravidla a nastavené hranice, o nichž předpokládala, že je její redaktoři budou respektovat. Souhlasila s tím, co napsali, jen pokud to bylo potvrzeno jako fakt, a netolerovala, aby se v jejich článcích objevovaly jakékoli oplzlosti. Nesnášela špínu a spekulace. V časopise šlo koneckonců o módu, nikoli o nahlížení do místy odpudivých životů jejich subjektů. Slavní měli zpravidla svá tajemství. Charity Bennettová se neustále snažila Rose přimět, aby tuto hranici překročila, ovšem když se šéfová dostatečně rozčilila, neváhala jí asertivitu oplatit. Tentokrát se zdržela komentáře, jen našpulila rty. Všichni v místnosti věděli, že je to varovné znamení, aby se Charity stáhla.

„Nemůžeme se o ni zajímat jen kvůli aféře se slavným spisovatelem,“ poznamenala nakonec Rose. „Než vyjde zářijové číslo, může být stejně po všem. Ten film měl právě premiéru. Za čtyři měsíce už si třeba najde jiného, takže bychom šířili staré zprávy a vypadali jako pitomci.“ Všeobecně se o ní vědělo, že nesnáší pomluvy, a jakkoli to jde, ve svém oboru se jim vyhýbá. Publikovali pouze seriózní články a rozhovory o směřování kariéry a životním stylu výjimečných osobností. Románek s ženatým mužem, byť slavným, nestačil na to, aby Rose souhlasila s uvedením této mladé dívky na obálce. Pascale Solonová se bezpochyby přes noc stala celebritou, což byla nelehká úloha, kterou zvládala na výbornou. A Nicolas Bateau byl koproducentem a režisérem a zřejmě jí dělal ve volném čase kouče. Na plátně se mu z ní podařilo vytáhnout to nejlepší. Dokud se o té aféře Charity nezmínila, Rose o ní neměla ani tušení. Byl to přesně ten druh bulvárních informací a veřejných tajemství, v nichž se její kolegyně vyžívala. Rose však chtěla na titulce čísla módní příběh, nikoli drby.

„Tahle aféra možná až tak rychle neskončí,“ zdůraznila Charity. „Proslýchá se, že je těhotná, takže v září můžeme naopak předstihnout ostatní,“ dodala samolibě, zatímco jiná redaktorka obracela oči v sloup.

„Prosím tě, hlavně mi na titulku necpi další nahotinku s velkým kulatým břichem. To bych tam radši viděla první dámu v jednom z těch tmavomodrých kostýmků a bílé halence s mašlí. Další těhotnou hvězdu tam mít zkrátka odmítám,“ namítla Rose otráveně.

„Když ji nafotíme teď, ještě nebude nic vidět,“ snažila se ji Charity uklidnit, ovšem Rose se už začala věnovat návrhům někoho jiného. Bohužel ji žádný z nich neuchvátil.

„A co Michaela Limová?“ navrhla Rose roztěkaně. Jednalo se o další vycházející hvězdu, která právě předvedla skvělý výkon v nedávném filmu.

„Příští rok,“ namítla Charity. „Ta se ještě zas tak neproslavila. Není zdaleka tak okouzlující jako Pascale. A je vážně příliš mladá. Zrovna oslavila devatenáctiny. Na zářijovou obálku potřebujeme někoho ostřílenějšího.“ Rose souhlasně přikývla. Měla pravdu. „Přiznejme si, že Nicolas Bateau je fešák, a jestli opustí svou ženu kvůli Pascale Solonové, bude to žhavá zpráva pro celý svět a naše zářijové číslo půjde na dračku. Takovou příležitost musíme využít,“ trvala si Charity odhodlaně na svém. Pascale byla velice krásná a nepopiratelně by vypadala báječně v čemkoli, do čeho by ji oblékli. Ačkoli se to zdálo jako zcela logická volba, Rose se na tom něco nepozdávalo.

„Bude to vypadat, jako bychom schvalovali nevěru a muže, kteří podvádějí své ženy. Tohle je Amerika, Charity. Američané nemají rádi záletníky. Nejsme ve Francii.“ Charity totiž před příchodem do Mode pracovala pro francouzský módní časopis, jenž se až nebezpečně blížil bulvárnímu plátku. Rose se tvářila bezvýrazně a její tón byl chladný, když obrátila své pronikavě modré oči na vedoucí stylistku, která byla tolik odhodlaná dát Pascale na obálku. „Nejsme bulvár ani filmový časopis,“ připomněla jí přísně. „Na to je spousta jiných. Nezapomeňme, o co se tu snažíme.“ Charity se zatvářila otráveně, načež se začalo diskutovat o dalších podrobnostech čísla, o nichž se mělo rozhodnout v nejbližších týdnech. I po skončení porady zůstalo téma titulní strany nedořešené.

„Myslím, že pro něj není tahle aféra první,“ nechala se slyšet Charity, když se schůze chýlila ke konci. „Už si nepamatuju, koho si vzal, myslím, že nějakou obyčejnou, ale hezkou ženskou. Jestli se nepletu, je to spisovatelka nebo novinářka nebo tak něco.“

„Je to známá bytová designérka,“ opravila ji Rose. „A mají malé děti. Ten příběh se mi nelíbí.“ Vstala, což byl signál pro všechny, aby se vrátili ke své práci. Porada trvala dvě hodiny a stihla se probrat i značná část dalších bodů. Velké zářijové číslo se skládalo z nespočtu dílčích drobností. Konečné rozhodnutí nakonec učiní Rose, ale všichni bez výjimky věděli, že šéfredaktorka dělá to, co je pro Mode nejlepší, a má pro to neomylný instinkt, bez ohledu na své osobní názory. Respektovali ji za to, dokonce i Charity, byť ta s ní v tomto případě nesouhlasila. Všechny ostatní možnosti pro titulní stranu jí připadaly nezáživné. Ačkoli byla nejmladší členkou vedení, většinou se Rose líbilo, jaký šmrnc do redakce vnáší. Tentokrát však nikoli.

Jakmile porada skončila, Rose z konferenční místnosti rychle odešla. Věděla, že její stůl překypuje nevyřízenými e-maily a vzkazy. Jen Morganová jich zpracuje, kolik bude moci, ovšem většina z nich vyžaduje Roseinu pozornost a schválení daných řešení. Právě na jejích bedrech spočívá konečná odpovědnost. Nikdy si na to nestěžovala. Dokonce i její rivalové souhlasili, že se řadí mezi nejlepší redaktorky v oboru a zaujímá odvážná stanoviska. Byla silnou obhájkyní ženských práv. Poctivost a čestnost považovala za důležité, vlastně zcela zásadní, a tvořily jádro každého rozhovoru i úvodníku.

Prosvištěla kolem Jenina stolu, aniž by o asistentku zavadila pohledem, a k hrudi si tiskla tlustý štos spisů z porady. Měla domluvená jednání na celý den, takže pospíchala.

„Máme titulku?“ Jen se na ni usmála.

„Ještě ne. Musím si teď vyřídit něco důvěrného. Zhruba patnáct až dvacet minut budu na telefonu. Do té doby mi ber vzkazy,“ nařídila asistentce, když došla do své kanceláře a zastavila se ve dveřích. Jen seděla hned za nimi.

„Ta hromada na tvém stole už začíná přetékat,“ upozornila ji Jen. „Ještě dvacet minut a pohřbí tě tam zaživa.“

„Nedá se nic dělat. Tenhle telefonát nepočká. Schyluje se k bouřce,“ poznamenala, aniž by vysvětlila, co tím má na mysli.

Asistentka mlčky povytáhla obočí. Věděla, že nemá smysl se vyptávat, Rose by jí stejně nic neřekla. V práci se někomu svěřovala málokdy, dokonce ani své důvěryhodné asistentce. „Zadržím nepřítele před branami,“ slíbila své šéfové. Ve své práci byla dobrá a Rose si jí vážila za to, že tak dobře zvládá milion drobných povinností, jež se pojí s její pozicí.

Rose vešla do své kanceláře, zavřela dveře a posadila se ke stolu. Jen s tou hromadou administrativy nepřeháněla. Na stole ležela pořádná kupa vzkazů, vytištěných e-mailů a dalších materiálů. Zatímco vytáčela známé číslo, snažila se na ně nedívat.

Věděla, že se Olivii v tuhle hodinu nedovolá, a tak to ani nezkoušela. Ve svých devětatřiceti letech byla nedávno jmenována soudkyní vyššího soudu a v tuto chvíli povede soudní přelíčení, nebo bude cosi řešit s právníky v kanceláři. Olivia byla její třetí dcera a Rose na ni byla stejně jako na ostatní velice pyšná. Olivia se teď těšila nesmírně zodpovědné práci. Za manžela měla Harleyho Fostera, soudce federálního soudu, který byl o jednadvacet let starší než ona. Byl jedním z jejích profesorů na právnické fakultě. Jejich rodina, do níž patřil i čtrnáctiletý syn Will, byla považována za velmi seriózní a konzervativní. Roseina nejstarší dcera Athena zase nikdy nepředstavovala její první volbu, co se týče svěřování se s problémy. Měla totiž takový ten pohodový, filozofický, ultrapozitivní kalifornský pohled na život a vždycky matce říkala, že všechno dobře dopadne, i když tomu tak evidentně být nemohlo. Její pohled na věc se od toho matčina i sester zásadně lišil. Athena žila také úplně jinak než ony. Bylo jí třiačtyřicet, patnáct let žila v L. A., působila jako televizní kuchařka, napsala několik vegetariánských a veganských kuchařek a vlastnila veganskou restauraci. Se svým partnerem žila už třináct let. Joe Tyler se živil také jako šéfkuchař, provozoval v L. A. jednu velmi úspěšnou restauraci a byl o pět roků mladší než Athena. Do sňatku se nehrnuli. Žili spolu na psí knížku a takové rodinné uspořádání jim naprosto vyhovovalo. Doma měli celou smečku psů, o nichž Athena mluvila jako o svých „dětech“. Tvrdila, že po jiných ani netouží. Manželství považovala za lidský vynález, který většinou prostě nefunguje, a tvrdila, že děti nejsou nic pro ni. S cizími to ale uměla, a když se naskytla příležitost, ochotně se jim věnovala, to jí ovšem bohatě stačilo. Ve své domácnosti je nepotřebovala a Joe s ní byl v tomto ohledu zajedno.

Rose zavolala své druhorozené dceři, jedenačtyřicetileté Venetii, nesmírně úspěšné módní návrhářce, která před čtrnácti lety založila vlastní značku, s čímž jí svými finančními radami vypomohl její manžel Ben Wade, který podnikal s rizikovým kapitálem. Venetia se už od malička jevila jako pozoruhodné a velmi kreativní dítě. Svou firmu vedla nebojácně a návrhy, které vytvářela, pokaždé vyvolaly senzaci. Byly stejně podivné a bláznivé jako ona sama – její výtvory připomínaly to nejztřeštěnější, co si člověk vůbec dokázal představit. Když Rose poprvé její návrhy uviděla, nedokázala si představit, kdo by si něco takového zakoupil, tedy pokud by neměl stejně podivínského a výstředního ducha jako její dcera. Šaty se však prodávaly ostošest a zdálo se, že splňují představy téměř každé ženy o tom, jak chce vypadat. Některé zdobily flitry a leopardí potisk na drahých italských látkách, pak tu byla například formální sáčka ve stylu Chanelu, ovšem zpracovaná v bílé norkové kožešině a džínovině, aby se hodila k riflím. Byla drahá, aby je Venetia mohla prodávat v luxusních buticích, a k úžasu její matky se tyto kusy ujaly a staly se velkým hitem. Rok poté, co začala podnikat, o ní Mode napsal článek, stejně jako The Wall Street Journal. Mladá žena byla vysoká jako její matka a její tmavovlasý, zelenooký manžel Ben s tváří filmové hvězdy byl ještě vyšší. Venetia si udržovala dokonalou postavu a vždy o páté ranní chodila do posilovny. Kombinovala disciplínu a kreativitu, což z ní učinilo úspěšnou ženu. Měla divokou zrzavou hřívu dlouhých kudrlin. Tisk ji nazýval Zlatou lvicí, protože se jí dařilo ve všem, na co sáhla, a navíc měla smysl pro obchod.

Studovala na Parsonsově škole umění a designu a na Kolumbijské obchodní akademii. S Benem měli tři velmi šikovné, poněkud rozpustilé děti – dva chlapce, Jacka a Setha, a nejmladší holčičku Indiu. Venetia říkala, že by chtěla další, ale Bena zatím nepřesvědčila. Stejně jako matce se i jí dařilo všechno skloubit – práci, manželství i mateřství. Na rozdíl od Rose však Venetia vlastnila v New Yorku městský dům, v němž to obvykle vypadalo, jako by tam dopadla bomba, ale ona i děti působily jako ze škatulky. Všechny tři byly bystré a živé a její pětiletá dcera měla matčinu kreativní povahu. Až vyroste, chtěla by navrhovat tenisky se třpytkami.

Navzdory pracovní vytíženosti si Venetia vždycky našla čas, aby vyslechla problémy svých sester nebo matky a dala jim působivě dobré rady.

Když se v telefonu ohlásila její asistentka, Rose požádala, aby ji spojila s dcerou. Ta se ozvala o několik minut později a byla šťastná, že matku slyší.

„Promiň, mami, měla jsem schůzku s designéry. Copak se děje?“ Rose jí touhle dobou nikdy nevolala. Obvykle spolu mluvily, když se Venetia vracela z práce domů Uberem, což byl často jediný čas, který měla jen pro sebe. Jakmile dorazila domů, pomáhala klukům s domácími úkoly a děti si ji na celé hodiny uzurpovaly.

„Právě jsem na poradě slyšela něco znepokojivého a zajímalo by mě, jestli o tom něco víš,“ pronesla Rose vážným tónem.

„Zkracují se sukně? Jestli se o něco zkrátí ještě ty moje, klientky mi zavřou do basy.“ Zasmála se. Pak si ale uvědomila, že její matka mluví vážně.

„Jde o Nicolase,“ vysvětlila. Nicolas byl manžel její nejmladší sestry Nadii. „Údajně má poměr s dívkou, která hrála v jeho současném filmu, Pascale Solonovou. Řekla ti Nadia něco? Už jsem s ní několik dní nemluvila. Pohltily mě přípravy zářijového čísla. Doufám, že to není pravda. Prý se spolu ti dva ukázali minulý týden na filmovém festivalu v Cannes. Copak tam s ním Nadia nejezdí?“

„Jo, obvykle jezdí. Teď ale chystala jeden dům v Madridu, takže s ním letos asi nejela nebo se o den dva zdržela. Nemluvila jsem s ní. Nedaří se nám vzájemně dovolat. Něco takového jsem ale zahlédla na titulce jakéhosi bulvárního plátku, když jsem šla do sámošky.“

„Ty ještě stíháš chodit na nákupy?“ zeptala se jí matka šokovaně. „Je něco, co nestíháš?“

„Byla jsem na řadě s přípravou večeře, a tak jsem se stavila pro mraženou pizzu.“ Měli hospodyni a chůvu, ale Venetia se snažila rodině jednou týdně sama vařit.

„Hned se cítím líp.“ Ženy v rodině byly pověstné tím, že vařily hrozně, vyjma Atheny, která byla naopak v kuchyni geniální, tedy pokud člověku nevadily bezmasé pokrmy. „Doufala jsem, že to jsou jen obvyklé bulvární žvásty, když tam s ním nebyla. Co přesně ses doslechla?“ zjišťovala Venetia ustaraně.

„Že má Nicolas poměr s Pascale Solonovou a ona je možná těhotná.“

„Bože, doufám, že to není pravda. Třeba je to celé jen hollywoodský humbuk, aby se film líp prodával,“ uvažovala nahlas Venetia. Nechtěla, aby její mladší sestře někdo zlomil srdce. Nicolas v mládí sice rád se ženami flirtoval, ale v posledních letech snad sekal dobrotu. Byla to prostě součást francouzské kultury, ale podle Venetie to nikdy dál nezašlo. Nadia si na svého manžela nikdy nestěžovala, natož aby se zmínila, že by ji podváděl.

Zatímco nad tím Venetia přemýšlela, měla na sobě jeden ze svých výtvorů, originální leopardí capri kalhoty, tyrkysový flitrový svetr a jasně zelené lodičky s vysokými podpatky z dílny módního domu Hermès ušité z krokodýlí kůže. Jednu ruku jí zdobil náramek se smaragdy a diamanty, druhou zase náramek s obrovským kusem tyrkysu. Rudou hřívu měla vyčesanou a sepnutou diamantovou jídelní hůlkou. Byl to její standardní pracovní outfit a nějak se to k ní prostě hodilo. Díky své kráse si tu extravaganci mohla dovolit. Představovala módní ikonu a měla svůj vlastní styl. Už jako teenagerka pobuřovala tím, co nosila, a v dospělosti si na tom založila úspěšnou kariéru.

„Snad máš pravdu,“ přála si Rose vroucně. „Právě jsem tu holku odmítla na zářijovou obálku, ale jsem si jistá, že jsem o tom neslyšela naposledy. Zvlášť jestli jsou pravdivé zvěsti o tom románku. Na případné těhotenství nechci ani pomyslet.“

„Zní to jako obyčejné bulvární žvásty, mami,“ uklidňovala ji Venetia.

„Co teď ale budeme dělat? Nechci vyzvídat a zbytečně Nadiu rozčilit, jestli se to k ní zatím nedostalo,“ pronesla její matka zamyšleně.

„Určitě dostalo. Nejspíš je to všude na internetu.“ Venetia klikla na obrazovku počítače a hned se jí naskytl pohled na půl tuctu článků a několik snímků od paparazzi. „Možná je to pravda, přinejmenším o té aféře,“ řekla Venetia smutně. Bylo jí nejmladší sestry líto. „Zavolej jí, mami. Já se jí později taky ozvu. Dej mi vědět, co ti řekne. Nemůžu uvěřit, že je ten její chlap takový blbec. Má krásnou ženu, skvělé manželství, zbožňují se, dvě báječné děti, a on se bude ztrapňovat s o polovinu mladší hvězdičkou? To je ubohé. A příliš francouzské. Flirtování je jedna věc, ale tohle je pro Nadiu hrozné, pokud je to pravda.“

„Zavolám jí. Večer se ti ozvu,“ slíbila Rose dceři, která se po pár minutách vrátila do práce, ale nepřestala si dělat starosti o svou mladší sestru.

Rose chvíli seděla u stolu a v myšlenkách se vracela ke své nejmladší dceři. Když absolvovala první ročník na Sorbonně a chystala se jít v matčiných šlépějích, seznámila se v jednom nočním klubu, kam vyrazili s přáteli, s Nicolasem. Bláznivě se do sebe zamilovali. Byl o šest let starší než Nadia, postgraduální student politických věd. Na konci třeťáku v zahraničí si řekla, že je do něj příliš zamilovaná, než aby ho opustila a vrátila se domů do New Yorku. Její rodiče z toho nebyli nadšení, ale Nadia byla neoblomná a zůstala s Nicolasem v Paříži. On studoval politologii, ale chtěl se stát spisovatelem. Nadia přestoupila na americkou univerzitu v Paříži a do Států se už nikdy nevrátila. Po vysoké absolvovala kurzy bytového designu a získala práci v oboru jako stážistka. S Nicolasem se vzali před jedenácti lety, když jí bylo pětadvacet a jemu jednatřicet, poté co spolu už několik let žili. O rok později se jim narodila Sylvie, které teď bylo deset let, a pak Laure, jíž bylo sedm. V šestatřiceti letech měla Nadia vlastní úspěšnou kariéru bytové designérky. A také Nicolasovy sny se staly skutečností. Stal se nejprodávanějším spisovatelem ve Francii. Než napsal svůj první úspěšný román, nějakou dobu pracoval jako politický novinář. Byl to okouzlující a velmi bystrý muž. Jeho rodiče zemřeli při nehodě krátce poté, co se s Nadiou vzali, a on jako jejich jediné dítě zdědil všechno, včetně zámečku v Normandii, který mu Nadia pomohla zrenovovat v době, kdy začínala s podnikáním.

V něčem se Nadia od ostatních Roseiných dcer lišila. Stejně jako Venetia byla umělecky založená, i když se věnovala spíše vybavení domácnosti než módě. A měla smysl pro obchod. Byla však tišší než její sestry a zdědila po matce cosi z britské zdrženlivosti. Ostatní dcery se dokázaly vyjadřovat otevřeněji. Nadia si své názory a plány obvykle nechávala pro sebe, dokud se jí je nepodařilo uskutečnit. Byla plachá, ale sebevědomá a klienti ji měli rádi pro její jemné způsoby, diskrétnost a dobrý vkus. Nikdy jim své názory nevnucovala, ale vždy je dokázala přesvědčit o volbě, kterou preferovala a kterou pro ně považovala za nejlepší, a to s ohromujícími výsledky. Domy, které zařizovala, se často objevovaly na titulkách nejlepších časopisů o bytovém designu.

Zatímco se její sestry v mládí mezi sebou hádaly, Nadia si klidně a neohroženě šla za svým, a to směrem, který považovala za správný. Tahle její statečnost na Rose odjakživa dělala dojem. Málokdy se o svých rozhodnutích s někým radila. Navzdory svému mládí si pevně věřila, například když se rozhodla zůstat ve Francii s Nicolasem. Nikdy toho nelitovala.

Byl jí dobrým partnerem, a když se vzali a založili rodinu, Rose musela uznat, že ti dva spolu mají pevný vztah. Nadia s přehledem zvládala Nicolasovu slávu, stejně jako vlastní podnikání a péči o rodinu. S lehkostí se starala o jeho rodinné panství a navzdory svému mládí jim z něj zdánlivě bez námahy vytvořila krásný domov. Při pomyšlení na ni její matce vždy vyvstalo na mysli rčení „tichá voda břehy mele“. Byla jednou z jejích nejschopnějších dcer.

Rose si často myslela, že má Nadia dokonalý život, šťastné manželství, rozkošné děti, manžela, kterého zbožňuje a který ji vášnivě miluje. Takřka pokaždé, když je viděla spolu, se musel Nicolas své ženy dotýkat. Rose ho měla ráda a nebylo pochyb, že je to talentovaný spisovatel. Ve Francii dosud napsal pět bestsellerů a v zahraničí mu vycházely i jejich překlady. Tohle byl už druhý film natočený podle jedné z jeho knih, a dokonce i ve Státech byl dobře známý. Měl všechno, co muž ke štěstí potřebuje, a přesto si začal nehorázný románek s mladou filmovou hvězdou.

Při tom pomyšlení Rose bodlo u srdce a říkala si, jak se asi cítí Nadia. Jednalo se o spolehlivý způsob, jak zničit manželství, které bylo po jedenáct let pro oba velmi šťastné a uspokojivé. Neměla tušení, co to do něj vjelo. Ve dvaačtyřiceti letech byl dost starý na to, aby věděl, co se sluší a patří, a na krizi středního věku se zdál zase ještě mladý. A Nadia nepatřila k ženám, které měly ve zvyku na něco si stěžovat.

Poté, co domluvila s Venetií, vytočila Nadiino francouzské číslo. Nebyla si jistá, jak toto téma nadhodit. Nadia byla tak uzavřená, že Rose netušila, jestli se jí svěří. Nejprve se tedy dcery zeptala na děti, a když Nadia matce povyprávěla o novém klientovi v jižní Francii, Rose se rozhodla, že se do toho vrhne po hlavě.

„Dnes jsem zaslechla něco znepokojivého,“ začala opatrně. Na druhém konci linky se rozhostilo ticho. Nadia byla spolu s Olivií nejmenší z rodiny. Zatímco Athena s Olivií měly stejně jako Rose světlé vlasy, Nadia byla jediná tmavovlasá kráska jejich klanu a po matce získala modré oči a sněhově bílou pleť. Její sestry říkávaly, že vypadá jako Sněhurka.

Nyní se zdálo, že Nadia s odpovědí váhá, až si nakonec povzdechla, což znělo, jako když se pomalu vypouští vzduch z balónku. Rose téměř cítila, jak dceři poklesla ramena. „Já vím, co jsi slyšela, mami. Jde o Nicolase. Je to ve všech zdejších bulvárních novinách. Na filmovém festivalu v Cannes ze sebe udělal idiota a tisk se tím baví. Neměla jsem to srdce ti zavolat.“ Nevolala ani svým sestrám. Cítila se příliš rozrušená.

„Byl opilý?“ Rose si nedokázala představit, co ho to popadlo.

„Možná. Já nevím. Nebyla jsem tam. Pracovala jsem v Madridu. Říkal, že se s ní zapletl, když natáčel film. Je to krásná holka,“ řekla Nadia smutně. „Já měla moc práce a on se nechal svést.“

„Ty jsi ale taky krásná holka,“ připomněla jí matka, která se na svého zetě velice zlobila. „Vědělas něco, nebo jsi to tušila?“

„Ne, nikdy by mě nenapadlo, že by to udělal. Naprosto jsem mu důvěřovala. Všechno to vyšlo najevo po festivalu, když jsem ho uviděla v novinách. Připadám si jako husa. Možná je to částečně moje chyba. Hodně jsem pracovala, jako fakt hodně.“

„Jednalo se o nějakou jednorázovku?“ zeptala se jí Rose. Ne že by se to tím dalo omluvit. Ona svého muže za celých čtyřicet let manželství nepodvedla, a pokud jí bylo známo, on ji také ne, navzdory její kariéře. Ačkoli pro ni povyražení na jednu noc nebylo přijatelné, pořád to byla lepší varianta než vážná známost.

„Ne. Říká, že je do ní zamilovaný nebo ho poblouznila nebo tak něco. Zároveň tvrdí, že to není vážné. Je zmatený. Slibuje, že to s ní skončí, prý mě i holky miluje a nechce mě opustit. A já mám asi sedět a čekat.“ Rose věděla, že jako jedináčka ho doma v mládí rozmazlovali a hýčkali. Tohle bylo prakticky totéž, byť v extrémní míře, ovšem na úkor její dcery. Nadiina slova Rose hluboce zarmoutila. „Udělal to už někdy předtím?“ Snažila se, aby nezněla příliš šokovaně nebo přehnaně kriticky, pouze toužila být své dceři nápomocná. Spravedlivé rozhořčení by je nikam neposunulo, i když Rose měla vztek, že její dceři takto ublížil a zradil ji.

„Jednou,“ přiznala Nadia upřímně. „Když jsem čekala Laure. Nevím, co se stalo, snad nějaká panika a nejistota z toho, že se jeho knize nedaří, a k tomu zodpovědnost za dvě děti. Asi měsíc blbnul a pak to s ní ukončil. Byla to jeho tehdejší redaktorka. Potom začal pracovat s nějakou jinou. Od té doby uplynulo osm let a všechno se jevilo v pořádku. Nikdy jsem ti to neřekla, protože to skončilo během několika týdnů, šlo jen o nějaký úlet. Už se to nikdy neopakovalo. Slíbil, že už mě nikdy nepodvede, a taky to splnil. Až doteď. Tentokrát asi neodolal pokušení, když s tou Pascale Solonovou zároveň pracoval. Myslím, že to trvalo po celou dobu natáčení filmu. A samozřejmě to věděli všichni kromě mě. Na festivalu se pak přestal ovládat. Teď už to ví celý svět. Je velká hvězda, takže se to nedá jen tak ututlat. Jak jsi na to přišla ty?“ Při rozhovoru s matkou zněla unaveně a smutně. Rose z toho píchlo u srdce.

„Jedna z našich stylistek ji navrhla na obálku a zmínila se o těch okolnostech.“

„Ví, že jsem za něj provdaná?“

„Ne, neví. Nic jsem neřekla. Zrovna jsem přišla z porady a hned jsem ti zavolala.“

„Vědí to moje sestry?“ zeptala se nešťastně. Celá situace ji nejen bolela a lámala jí srdce, ale vzhledem ke všemu, co se psalo na internetu, se navíc cítila hluboce ponížená.

„Ještě před tebou jsem volala Venetii. Bála jsem se, že tě rozruším. Vím, že nerada něco probíráš, když jsi znepokojená, a já tě nechtěla obtěžovat.“

„To je v pořádku, mami. Hloupé je to, že ho miluju. Je dobrý manžel a skvělý otec a máme se rádi. Aspoň si myslím, že on mě taky miluje. Každopádně to tvrdí. Momentálně sám neví, co dělá. Jako by zapomněl, že je ženatý, a teď se v tom plácá až po uši a tisk se na něj vrhá ze všech stran, protože jsou oba tak známí. Vím, že je to špatně, ale takhle to tu lidi dělají. Mají milenky a aférky, ženy zrovna tak. Obvykle k tomu dochází, když jsou v manželství nešťastní. Nicolas prý ale nešťastný není. Prostě jí nedokázal odolat. Jasně říká, že mě kvůli ní nechce opustit.“

„A ty ho opustit chceš?“ zeptala se Rose. Přemýšlela, jestli by to její dcera měla udělat. Ta situace se jí nelíbila a „zmatenost“ jí připadala jako chabá výmluva pro to, aby v poměru setrvával. Zatímco někde obšťastňoval milenku, ubližoval své manželce.

„Já nevím,“ odpověděla opatrně. „Nechci ho ztratit ani se vzdát našeho manželství, ale nehodlám tady jen tak sedět se založenýma rukama a sledovat, jak si někde užívá s jinou. Nejsem ani tak šokovaná jako spíš zraněná. Nejdřív jsem zuřila. Teď jsem z toho jenom smutná. Někteří z mých přátel zažili to samé. Většinou se nerozvedou. Některé z mých kamarádek měly také poměr. Říkají, že to udržuje jejich manželství ‚svěží‘. Každopádně u nás tohle neplatí.“ Na této situaci nic svěžího nebylo. Nadia zněla deprimovaně, což se za daných okolností dalo pochopit.

„Vědí to holčičky?“ zajímalo Rose.

„Ještě ne. Někdo to ale Sylvii dřív nebo později ve škole řekne. Všichni rodiče to určitě vědí. Nicolas je ve Francii slavný. A je to po celém internetu.“

„To znamená, že se musí chovat mnohem obezřetněji. Nemůže si jen tak pohrávat s vycházejícími hvězdičkami a čekat, že se s tím smíříš a zůstaneš po jeho boku,“ prohlásila Rose naštvaně.

„Cítí se kvůli tomu hrozně,“ namítla Nadia na manželovu obranu. Skoro jí ho přišlo líto, až na to, že ona sama na tom byla mizerně. Chtěla ho za to nenávidět, ale nebyla toho schopná. Kéž by ta aféra skončila a jim se vrátil jejich šťastný život. Teď ale netušila, jak by se to dalo napravit. Vždyť on se Pascale nevzdal, přestože o tom spolu se slzami v očích hovořili.

„Myslíš, že jí dá košem?“ rozčilovala se Rose čím dál víc. Tohle si Nadia nezasloužila. Tolik o něj pečovala a dávala mu lásku, což jí donedávna opětoval. Co ho to popadlo?

„Prý ano, ale chce na to jít opatrně, aby v tisku kvůli tomu rozchodu nevyvolal ještě větší rozruch.“ Rose to znělo jako výmluva, ale dceři to neřekla, aby ji ještě víc nerozrušila.

„Nechceš se s děvčaty na nějaký čas vrátit domů?“ navrhla své dceři. Odjet jí připadalo jako dobrý nápad. Ale tenhle „domov“ už pro Nadiu nebyl domovem. Tím byla Paříž.

„To ne. Pak by se o tom mluvilo ještě víc. V tisku by se psalo, že se rozvádíme. Už tak je to dost špatné. Jen se snažím držet se stranou a vyhýbat se fotografům, když jdu ven. Řekla jsem holkám, že je to proto, že film jejich otce je takový hit.“

„A co kdybych se přijela podívat já za vámi? Třeba na víkend,“ nabídla Rose.

„Chystáš se dát Pascale na obálku?“ vyhrkla najednou Nadia.

„Vynasnažím se, aby se tak nestalo,“ odpověděla matka. Poprvé v životě upřednostnila své osobní zájmy před zájmy časopisu. „Sice se mi nepodaří to ututlat, jestli se ta záležitost rozmázne, ale udělám, co bude v mých silách, aby to šlo mimo nás. Stylistka, která to navrhla, působila docela urputně. Doufejme, že to Nicolas rychle rozsekne, a pak se můžete rozhodnout, co dál. Nemůžeš být vdaná za muže, který tě každých pár let podvádí. Dvakrát za jedenáct let je příliš.“ Nadia se slzami v očích přikývla a byla vděčná za matčin telefonát. Dlouho o té avantýře sama nevěděla a pak se jí to styděla říct. Teprve se z toho šoku vzpamatovávala.

* * *

Table of Contents

1