DÍVKA Z JINÉ DOBY

Přeložila Sára Rodová

UNA RAGAZZA D’ALTRI TEMPI, FELICIA KINGSLEY

Copyright © 2023 Newton Compton editori s.r.l.

This edition was published in agreement with the Proprietor through MalaTesta Literary Agency, Milan

Translation © Sára Rodová, 2025

ISBN 978-80-249-5607-7

Vám,

pokud jste alespoň jednou v životě

cítili potřebu se skrýt.

Následujte své světlo.

Váš život je kniha,

žijte tak, aby stálo za to si ji přečíst.

I said, „No one has to know what we do“

His hands are in my hair, his clothes are in my room

And his voice is a familiar sound

Nothing lasts forever.

You’ll see me in hindsight

Tangled up with you all night

Burning it down

Someday when you leave me

I bet these memories

Follow you around.

Wildest Dreams, Taylor Swift

1

Středa 8. května

Kdybych tak dostala libru pokaždé, když mi někdo řekl: „V hloubi duše jsi stará.“

Já nejsem v hloubi duše stará. Jsem vintage, v tom je rozdíl. Sice nepatrný, ale je.

Odjakživa mám pocit, že jsem se narodila v nesprávné době, a každý den z mých jednadvaceti let života se mi to potvrzuje.

Jsem vintage z hlediska životního stylu, nenávidím shon a nevychovanost. Hlavně bezdůvodné klení. Když mi náhodou uklouzne sprosté slovo, znamená to, že jsem vážně v šoku.

Jsem vintage, pokud jde o mou práci; přála bych si učit dějepis nebo být kurátorkou v muzeu.

Jsem vintage v lásce, protože se mi líbí pomalé dvoření.

A tenhle poslední bod je hlavní problém, co leží na srdci mojí kolegyni May, která se mnou pracuje v knihovně londýnské University College a postupem času se stala mojí důvěrnicí.

Dokonce mě přesvědčila, abych si stáhla seznamovací aplikaci a našla si kluka tam.

Já, a seznamovací aplikace. Vždyť to je pravý opak pomalého dvoření!

Ale zatím mě MatchMe dokázal přesvědčit akorát o tom, že mám nadpřirozenou schopnost proměnit polibkem prince z pohádky v úplného mimoně.

Po klukovi, co mi ukradl účet na Amazonu, po klukovi, co utrpěl ztrátu paměti a vrátil se ke své ex, a po klukovi, kvůli kterému nás málem oba zatkli, protože mě přijel vyzvednout ukradeným autem, jsem si včera večer zařadila do vzorníku nový přírůstek: týpek se dostavil i s manželkou, aby mi nabídl trojku.

„Vzdávám to,“ řeknu May, když aplikaci odinstalovávám.

„No tak, dej tomu ještě šanci! Ten pátej,“ naléhá. „Pátej je ten pravej.“ Rozdíl mezi mnou a May je v tom, že ona nedokáže být sama, zatímco mně je samotné výborně, což podle ní prostě není možné.

„Čtyři zoufalci jsou ažaž. Já studuju egyptologii, a ne sociální práci.“

„Jenže ty jsi hrozně náročná, vždyť si je nemusíš hned brát,“ opáčí dopáleně.

„Nejsem náročná,“ namítnu. „Jsem vybíravá.“

„Ale jestli trochu nesnížíš kritéria výběru, umřeš jako panna. Už teď máš po termínu.“

„Po termínu? Já nejsem jogurt, nemám na čele vytetovaný datum spotřeby.“

„Ty ne, ale ty kondomy, co jsem ti dala, jo,“ prohlásí. „Souhra v sexuálním životě je pro spokojenej vztah zásadní a klíčem k ní je objevování! Studuješ egyptologii, tak by tě objevování mělo bavit.“

Já její odpověď okázale ignoruju a soustředěně skládám vrácené knihy na vozík, abych je zařadila zpět na jejich místo. „Co tady u nás dělá text z knihovny farmakologie?“

May vezme tu učebnici anorganické chemie z hromádky. „Odnesu ho zpátky na farmakologii a ty si znova stáhni MatchMe.“

Já i May chodíme na londýnskou University College a už tři roky jsme kolegyně u výpůjčního pultu v Ústřední knihovně – od té doby, co jsem se přestěhovala do metropole z Mardenu, vesnice s třemi tisíci sedmi sty obyvateli v hrabství Kent – a ze všech lidí, které znám, má nejblíž k tomu, abych ji nazývala svou kamarádkou.

Ona, která studuje psychologii a chce se stát párovou terapeutkou (pokud možno celebrit), žije pro to, aby dávala lidi dohromady. Za ty tři roky jsem viděla, jak spárovala dva kluky, co pracují v bufetu, blíže neurčený počet spolužáků z oboru, a dokonce i dva vyučující. Je jako Emma Woodhousová z toho románu Jane Austenové, akorát s modrými vlasy.

Od té doby, co jsem se jí svěřila, že jsem panna, jsem se stala její novou, vzrušující misí.

Nebo případovou studií. Obávám se, že mě chce zahrnout do svojí bakalářky.

„Hele, Rebecco,“ obrátí se na mě znovu, „v neděli mám program, nemohla bys to vzít v knihovně za mě?“

„Byla jsem tady tři neděle za sebou,“ namítnu. „A mám směnu i v sobotu,“ dodám.

Tolik bych si přála moct to odmítnout, jenže život v Londýně je nákladný a mně – na rozdíl od May – nikdo nepomáhá s nájmem. Ještě štěstí, že mám stipendium!

„Prosím,“ fňuká a mrká na mě, „mám match.“

„Měla jsem něco v plánu.“

„Sbírat veteš po bleších trzích neznamená ‚mít něco v plánu‘.“

„Jsou to starožitnosti, May,“ opravím ji. „A ne veteš.“

Jsem věrnou návštěvnicí trhů Portobello a Camden, kde pročesávám každý kout a hledám vějíře, pečetidla a pamětní šálky královské rodiny. Když mám štěstí, seženu tam i stužky, krajky a perličky na výrobu šperků v regentském stylu, které pak prodávám na Etsy.

Mám ráda minulost. Minulost je bezpečné a předvídatelné místo – pro mě, jelikož nenávidím překvapení a nečekané události, jako stvořené.

„Vyměníme si směny: já vezmu tu tvou sobotní,“ ustoupí May. „Aspoň budeš moct jít na ten svůj maškarní.“

„Je to Regency Revival!“ zvolám. Akce pořádaná společností Regency Society, na níž se scházejí fanoušci regentské éry, aby strávili odpoledne podle společenských pravidel začátku devatenáctého století. A to všechno v dobových šatech, to se rozumí. Letos se koná v Hatchards, nejstarším knihkupectví v Londýně, otevřeném roku 1797, a v jejím rámci proběhne také představení nového románu Patricie O’Nealové, královny milostných románů zasazených do téhle doby. „Jde o historickou rekonstrukci.“

„To znamená ano?“

Vzhledem k rozpisu směn jsem se už vzdala představy, že na Regency Revival půjdu, jenže s těžkým srdcem. Po smrti mých rodičů mi regentské romány poskytly útočiště a ten svět, se svými pravidly a etiketou, kterou bylo nutné do puntíku dodržovat, se stal mou záchrannou sítí ve chvíli, kdy se všechny moje jistoty hroutily.

Tenhle žánr mi představila moje sousedka Gwenda Fanningová, výstřední profesorka teoretické fyziky na penzi. Žije sama a začala mě k sobě zvát po večeři na návštěvu a pak mi i půjčovat romány Georgette Heyerové, Mary Baloghové, Julie Quinnové a samozřejmě i Patricie O’Nealové.

Nemůžu se dočkat, až jí řeknu, že na tu rekonstrukci půjdu taky.

Gwenda mi pomáhá i se psaním bakalářky: Egyptománie v období regentství: jak napoleonské války probudily vášeň pro starověký Egypt.

„To rozhodně znamená ano!“ kývnu na výměnu s May.

„Třeba tam potkáš nějakýho pana Darcyho, kterýmu budeš moct věnovat kvítek svojí čistoty,“ hihňá se May, spokojená, že si na neděli zařídila volno.

Dokončím své úkoly v rekordním čase, celá nedočkavá, až se vrátím domů a vyhrabu nějaký kostým na rekonstrukci. „Uvidíme se zítra,“ rozloučím se s May při odchodu z knihovny.

Obvykle se večer v knihovně ráda zdržím a služby končící o půlnoci jsou moje oblíbené: je to magická chvíle, kdy se zdá, jako by se všechno zastavilo v čase a tichu, bez hektičnosti odpoledních konzultací a mumraje mezi jednotlivými přednáškami.

Staré budovy a knihy mají rády klid a já jakbysmet.

„Hej! Rebecco!“ volá na mě May, zatímco za mnou běží po chodníku. „Zapomněla sis deník,“ řekne a zamává jím.

„Díky!“ vydechnu a přitisknu si ho k srdci. „Kdybych ho ztratila, umřela bych.“

„Nepřeháněj, koupila by sis novej. Třeba nějakej hezčí.“ A bez dalšího slova se vrátí do Ústřední knihovny.

Proti faktu, že je trochu ošklivý, nic nenamítám – vybrala jsem si ten nejanonymnější, jaký měli, aby nikdo nikdy nedostal chuť jím listovat.

Nový deník bych si koupit mohla, ale to, co v něm stojí, nikoli: na těchhle stránkách jsem vylíčila svůj život; ne ten skutečný, nýbrž ten, který bych si přála.

Jsem tam já, Rebecca Sheridanová, je mi jednadvacet let a žiju v Londýně, s tím rozdílem, že se píše rok 1816 a já jsem lady.

Dopřála jsem si trochu umělecké volnosti a obdařila se tou špetkou štěstí navíc, která mi obvykle schází.

I jakožto lady Rebecca jsem sirotek, ale aspoň na světě nejsem sama: starají se o mě bratranec Archie, který zdědil titul markýze po mém zesnulém otci, milující teta Calpurnia a její druhý manžel, mrzutý strýček Algernon, věrná komorná Lucy a moje sousedka a taky nejlepší kamarádka Emily.

Vzhledem k tomu, že nemám žádnou kamarádku, která by rozuměla mým výstředním koníčkům, rozhodla jsem se, že si ji vymyslím. Emily mě má ráda, Emily mě chápe.

Můj deník je epistolární: tvoří ho dopisy, které píšu já jí a ona mně a v nichž spolu sdílíme vášeň pro egyptologii, knihy a psaní.

Taky jsme si vyměnily náramky přátelství, jedny z těch, které vyrábím z hedvábné tyrkysové stužky a perly ve tvaru slzy a používám je i jako záložky do knihy.

Emily už debutovala ve společnosti a vdala se za vynikající partii a ve svých dopisech mi vypráví o společenském životě smetánky.

Máme dokonce i nesnesitelnou „nepřítelkyni“, pomlouvačnou lady Ausonii Osbournovou.

Lady Rebecca bydlí v Charles Street v elegantní čtvrti Mayfair, v jednom z těch velkých bílých domů se sloupovím před vchodem, kde se nyní nacházejí spousty luxusních bytů, které se prodávají za patnáct milionů liber.

Což je úplně jiný svět než můj kamrlík v Bethnal Green, který v inzerátu na Gumtree vydávali za garsonku, ale moje současné já toho koneckonců moc nepotřebuje. Nepořádá recepce ani odpolední čaje.

Do deníku jsem taky nakreslila portréty všech svých přátel a příbuzných, jako by to bylo rodinné album, a vymyslela jsem si detektivní povídky, které lady Rebecca potají publikuje v novinách London Chronicle, aby si zajistila finanční nezávislost.

Nemám literární ambice, příběh lady Rebeccy nemá žádnou zápletku, jsou to pouze střípky života, který vyprávím sama sobě a který se mi zamlouvá víc než skutečnost.

Někomu by to mohlo připadat divné, ale ve výsledku jde o neškodné guilty pleasure.

Ten deník je můj soukromý svět, za žádnou cenu ho nesmím ztratit.

Po návratu domů zazvoním u Gwendy, abych jí tu radostnou novinu oznámila.

Dá nám ohřát polévku, celá rozjařená z mojí účasti na Regency Revival.

Už léta je vdovou, nemá děti ani příbuzné. Naše osamělosti si navzájem dělají společnost.

Na mobilu mi blikne notifikace, že mi přišel e-mail, a já ho okamžitě otevřu.

„U všech egyptských bohů,“ zabručím.

„Co tě trápí, drahoušku?“ zeptá se mě Gwenda, zatímco prostírá stůl úchvatnými talíři se vzorkem královny Šarloty.

„Názor profesora Sullyho na moji bakalářku. Poslala jsem mu první kapitoly a prý, cituji doslova: ‚Váš elaborát je sice vyčerpávající, ale schází mu originalita a odvaha,‘“ odfrknu si.

„To mě nepřekvapuje,“ poznamená k mému údivu Gwenda.

„Cože? Jak to myslíš?“

„No, určitě bys našla spoustu zajímavých podnětů, kdyby ses jen uráčila hnout z místa a probádat některá témata víc do hloubky.“

„Hnout z místa?“ zopakuju zamračeně.

„Vycestovat,“ upřesní Gwenda. „Mohla jsi jet na tu konferenci do Berlína nebo do Turína...“

Otevřu pusu, abych něco namítla, ale ona mě předběhne. „Jestli se chystáš říct, že cestování je drahé, tak to ani nezkoušej! Našla jsem ti letenku do Káhiry v akci, za čtyřicet devět devadesát, zpáteční.“

„Já nelítám,“ prohlásím. „Nemám letadla ráda.“

„Bude z tebe egyptoložka, Rebecco. Jak to hodláš dělat, když se nikdy nepodíváš do Egypta?“

„Pojedu tam… dřív nebo později.“

„A jak? Teleportem?“

„Mohla bych jet vlakem,“ spekuluju. „Pojedu až do Doveru, pak tunelem přes La Manche, v Calais zase nasednu na vlak a projedu celou Evropu a z Istanbulu už je to brnkačka: Sýrie, Libanon, Jordánsko…“

„Hotový Jules Verne! Cesta kolem světa za osmdesát dní,“ zvolá.

„Prošla jsem si itinerář na Google Maps. Prý to trvá šedesát dva hodin.“

„Všichni tví spolužáci jeli na terénní výzkum do Řecka, do Itálie, do Súdánu… A kam jsi jela ty? Do Walesu.“

„Wales je ohromně zajímavej,“ bráním se.

„A starými Egypťany se to tam jen hemží. Tvůj táta byl archeolog, tvoje máma restaurovala obrazy. Tví rodiče cestovali, proč ty to nenávidíš?“

Možná proto, že kdyby cestování tolik nemilovali, byli by ještě naživu. „Je to nebezpečné,“ odpovím pouze.

„Neřídíš.“

„To není pravda,“ opáčím. „Jednou jsem řídila.“

„Ale ne na dálnici,“ upřesní, zatímco do talířů nalévá polévku.

„Kam tím míříš, Gwendo?“

„Je ti jednadvacet a dovoluješ svým strachům, aby skutečnému životu zabouchly dveře: všude s sebou nosíš lékárničku plnou léků, které nikdy nebudeš potřebovat… Máš pořád ten sprej na astma? Kdy jsi měla naposledy astmatický záchvat?“

Aspoň před rokem. „Jeden nikdy neví.“

„Necestuješ, nemáš kluka… Dokonce i ve vlastním deníku vystupuješ jako pozorovatelka, která vypráví o životech ostatních,“ vyčítá mi s tvrdostí, jakou jsem u ní nikdy nezažila. „Nemáš kamarády.“

„Ty jsi moje kamarádka.“

„Mám na mysli někoho ve tvém věku, s kým bys měla společné zážitky. S kým bys mohla dělat hlouposti, s kým bys mohla růst.“

„Mám May.“

„May je kolegyně. Kolegyně, ke které máš blízko, ale pořád jenom kolegyně. Mimo knihovnu se vůbec nevídáte.“

„Máme rozdílné společenské životy.“

„Ano, ona aspoň nějaký má.“ Gwenda si povzdychne a odloží sarkasmus stranou. „Co tě znám, nenechala ses ani ostříhat,“ poznamená a z legrace mě zatahá za měděně kaštanový pramen.

S Gwendou jsem se seznámila, když jsem přijela do Londýna, čtyři měsíce po smrti našich. „Vlasy se mi líbí dlouhé.“

„Ale krátké by ti slušely.“

Už mi došlo, kam těmi řečmi míří, a tak rychle změním téma. „Co mám dělat s tou bakalářkou?“

„To je snadné: zahoď ji, najdi si zajímavější téma a napiš ji znovu.“

„Paráda! Profesor – chvilka napětí – si chce ty první kapitoly přečíst znovu příští čtvrtek,“ oznámím jí. „Takže na rekonstrukci můžu zapomenout.“

„V žádném případě!“ vypískne a vytrhne mi telefon z ruky. „Naopak, hned pro tebe najdeme nějaký pěkný kostým. Na tu rekonstrukci půjdeš, i kdybych tě tam měla dovléct násilím,“ prohlásí Gwenda rozhodně.

Sobota 11. května

Sraz v Hatchards je ve čtyři, Gwenda je tam už od rána spolu s organizátory z Regency Society.

Pro akci byl zarezervovaný celý obchod – všech pět pater –, který je teď plný dámiček v šatech pastelových barev, krajkových kloboučcích a s vějíři v rukou.

Při čekání, až mezi účastníky zahlédnu Gwendu, si koupím výtisk Tajných deníků sester Berringtonových, abych si ho nechala podepsat, a zamířím k pultu s občerstvením.

Těkám očima mezi etažéry s cupcaky, tácy makronek a pyramidami profiterolek s polevou, začnou se mi sbíhat sliny, a tak si naložím dva talířky.

No dobře, není to moc elegantní, jenže tyhle talířky jsou opravdu malé. A já mám obrovský hlad.

„Ten druhý je pro kamarádku,“ omlouvám se, když se na mě jedna hosteska podívá úkosem. No co, mohla by to být pravda. Kdybych jen našla Gwendu.

Zdá se, že všichni členové Regency Society se mezi sebou znají, ale já ještě nezapadám, jelikož jsem do ní vstoupila teprve letos v únoru. Společnost přijímá ročně sto zájemců z celé Anglie, a to teprve poté, co projdou přísným výběrem spočívajícím ve velice důkladném testu, který ověřuje znalost regentské éry. Já jsem se dokonce podle tutoriálů na YouTube naučila tančit čtverylku a reel.

„Tak jsi dorazila!“ vykřikne Gwenda, která se náhle objevila za mnou.

Samým leknutím jsem upustila na zem makronky a ty se teď vesele kutálejí po celé podlaze. „Sakryš! Tys mě vyděsila! Páni, máš dokonalé šaty.“ Hned je poznat, že jsou šité na míru, možná v nějakém krejčovství, a že jsou z pravého hedvábí.

Ne jako ty moje, půjčené za dvacet devět liber devadesát, ušité z polyesteru, na jehož etiketě stojí znepokojivé varování „hořlavina – chraňte před otevřeným ohněm“, a fikaně zabrané zavíracími špendlíky, které kdyby se otevřely, propíchly by mě jako špíz.

„Pojď se mnou, už teď jdeme pozdě,“ popohání mě Gwenda.

„Jak to, pozdě? Patricia O’Nealová ještě nedorazila,“ namítnu.

Gwenda na to nic neřekne. Ba dokonce mě táhne za sebou za loket a klestí si cestu mezi dámami a kavalíry.

„Kam to jdeme?“ zeptám se jí, když otevírá dveře do skladu. Kruci, na to, jak je vychrtlá, má dost pevný stisk.

„Nesmíme ztrácet čas,“ opáčí, aniž odpoví na mou otázku.

„Myslím, že do téhle části nemá veřejnost přístup,“ řeknu, abych ji odradila, zatímco mě s sebou vleče do místnosti nacpané až po strop krabicemi plnými knih.

Konečně mě pustí, otočí se a podívá se na mě. „Nech těch řečí a hoď sebou.“ Načež strčí do dalších dveří s cedulí VSTUP ZAKÁZÁN a zmizí uvnitř.

„A sem určitě nemá veřejnost přístup,“ řeknu znovu. „Jestli nás tu najdou, budeme mít malér,“ upozorním ji. V Hatchards jsem věrnou zákaznicí, to by mi tak scházelo, abych skončila na černé listině.

Nic.

Vybrala si fakt ideální den, kdy se zbláznit. „No dobře,“ vzdám se. „Hurá za Gwendou.“

Obezřetně se rozhlédnu, otevřu dveře a vstoupím do prostoru, který vypadá jako technická místnost.

Další dveře jsou přivřené. „Kam se poděla?“ zabrblám a vměstnám se do následující místnosti, mnohem temnější a stísněnější. „Gwendo, prosím tě, ať nás nevyhodí z Regency Society. Vždyť mě zrovna přijali,“ žadoním potichu. Kráčím skoro poslepu za zvukem jejích kroků. Knihu Patricie O’Nealové stále tisknu k hrudi, kolem zápěstí mám kabelku ve stylu Mary Poppinsové a v ruce přeživší talířek.

Na tváři mě polechtá nějaký tenký závoj: pavučina.

„Čím dál tím lepší,“ zabručím. Čím jdu dál, tím jsou stěny sevřenější, dokud nedojdu k jakýmsi dvířkům, která jsou aspoň o dvě pídě nižší než já a štěrbinou jimi proniká světlo.

Jakmile je otevřu, stane se něco divného: ucítím jakési vcucnutí a oslepí mě záblesk, prudký jako reflektor namířený do obličeje, takže nevidím, kam jdu, a…

Zničehonic mě svírají dvě silné paže, tvář mám zabořenou do něčí široké hrudi a všechno, co moje smysly vnímají, je tlumené, kromě omamné vůně máty a lékořice.

„Já…“ Poodstoupím od osoby, do které jsem vrazila, ale dostanu silnou závrať; zapotácím se a nohy mi vypovědí službu.

Vůbec mi není dobře.

Padnu na znak jako podťatá.

„Co to sak…?“ A vmžiku se kolem mě srotí prales obličejů.

„Slečno, cítíte se dobře?“ zeptá se nějaká žena, kterou neznám, ale jedno je jisté: soudě podle toho, jak je oblečená, musí taky patřit k Regency Society.

Jsem zpátky v knihkupectví, obklopená všemi účastníky rekonstrukce, kteří mě znepokojeně pozorují. Nevím, kudy mě to Gwenda vedla ani co tím sledovala, ale už jsem zase v jednom ze sálů Hatchards, akorát že mám zaprášené šaty, drdol – který jsem si česala dvě hodiny, až mě z toho chytila křeč do ruky – se mi rozpadl, a když jsem vrazila do toho neznámého muže, připlácla jsem si do výstřihu cupcake se šlehačkou. Výborně, budu muset připlatit za čistírnu, pokud to vůbec půjde vyčistit, jinak přijdu i o kauci.

A kdoví jestli mi tu dovolí zůstat, když jsem takhle zřízená.

Setřu obláček šlehačky ze šatů prstem a slíznu ho… Škoda, byla dobrá.

„Omdlela jste?“ zeptá se nějaký hlas, který nepoznávám.

„Zamotala se vám hlava?“ otáže se jiný.

„Možná vám komorná příliš utáhla šněrovačku.“

„Jakou šněrovačku?! Jsem ráda, že jsem vůbec sehnala šaty… Jau!“ vykřiknu, protože mě píchne v boku. „Já věděla, že se jeden z těch špendlíků otevře.“

Hlasy kolem mě splynuly do jediného šumu. „Nemá na sobě šněrovačku?!“

„To je skandál.“

„Ty dnešní debutantky už nejsou, co bývaly.“

Tihle členové Regency Society jsou teda fakt radikální! Copak se mi někdo bude koukat pod šaty?

„Co to máte za prapodivné obutí? To nejsou odpolední střevíčky,“ poznamená další žena, kolem padesátky, a přitiskne si k nosu kulaté brýličky se zlatými obroučkami.

Na nohou mám svoje růžové conversky: vzhledem k délce šatů mě nenapadlo, že si jich někdo všimne.

Nějaký muž udělá krok vpřed a podá mi ruku v rukavici, ale nevidím mu do tváře, protože v místnosti je pološero, on stojí proti světlu a mně se stále ještě nepodařilo zaostřit. Můžu jen hádat, že je velice vysoký, vzhledem k tomu, jak se tyčí nad všemi přítomnými. „Dovolte, abych vám pomohl.“

Zmateně se sama zvednu do sedu a pak vstanu, možná až příliš rychle, protože okolí se tak zavlní, že se musím opřít o regál s knihami.

Teď už vím, jak se cítí prádlo po ždímání. A taky je mi jasné, proč jsou ponožky vždycky liché.

„Wow, přijdu si jak v šejkru,“ povzdychnu si, když se znovu postavím na nohy. Nevím, ve které části knihkupectví jsme, ale tenhle sál jsem ještě nikdy neviděla. Veškeré vybavení jako by bylo dvě století staré… dokonce i svazky na policích, vázané v kůži, na mě působí starobyle. „Každopádně gratuluju k věrné rekonstrukci: vážně to tu vypadá jako v knihkupectví ze začátku devatenáctého století. Kdo měl na starost výzdobu?“

Ze všeobecného mumlání se vynořují věty jako: „Co to povídá?“, „Blouzní!“

Už to chápu: musíme za každou cenu a ve všech ohledech předstírat, že jsme v regentské éře, jako bychom si neuvědomovali, že se účastníme rekonstrukce.

„Lady Rebecco, tady jsou ty knihy, které jste si objednala minulý měsíc,“ oznámí mi povědomý hlas.

Otočím se k pultu a uvidím ji. „Gwendo!“ vykřiknu. „Proč ses předtím nezastavila, když jsem na tebe volala?“

„Předtím?“ Zmateně se na mě podívá. „Kdy?“

„Předtím! Když jsem za tebou běhala po celém skladišti a prošly jsme těmi… dveřmi.“ Ukážu na stěnu, kde by měl být průchod, jímž jsme se sem dostaly, jenže moje ruka teď míří na regál.

„Jakými dveřmi, lady Rebecco?“ zeptá se mě Gwenda.

Už nevím, jestli se zbláznila ona, nebo já. „Byly tady!“ zopakuju a postavím se před regály. „Přímo proti mně.“

„Lady Rebecco, tam odjakživa stojí knihovna,“ pokračuje ona s pokojným úsměvem. „Stála jste na schůdkách a prohlížela si svazky z nejvyšší police, když jsem šla dozadu pro vaši objednávku. Tady je, jen si ty knihy prolistujte a podívejte se, jestli jsou to ty, které jste chtěla.“

Zmateně ji poslechnu. Korzár, Záhady Udolfa a Otrantský zámek. Všechny oblíbené gotické romány lady Rebeccy.

Nějaká žena zvedne z podlahy můj upatlaný výtisk Tajných deníků sester Berringtonových a zaraženě si ho prohlíží. „Copak je toto?“

Já se na ni podívám ještě zaraženěji. „Kvůli tomu tady jsme. Autorka dorazí každou chvíli.“

„Tahle Patricia O’Nealová je slavná?“

„A tady máme Emmu, všechny tři svazky,“ ozve se Gwenda pronikavým hlasem a položí na pult moje nejoblíbenější dílo Jane Austenové.

Na to, že jde o imitace, jsou vyrobené dost kvalitně: vypadají, jako by právě vyšly z knihvazačské dílny z devatenáctého století. Dokonce i kůže voní autenticky.

Tahleta Regency Society na výdaje očividně nehledí!

„Je to v pořádku?“ zeptá se Gwenda a vezme mi knihy z rukou. „Doufám, že jste přijela v kočáře, takže se o ně postará váš kočí.“

Kočár? Kočí? Aha, no jasně! Možná že na rekonstrukci bylo v programu i divadýlko. Tak fajn, chápu, budu hrát svou roli.

„Přirozeně,“ přikývnu, jako by ta otázka dávala dokonalý smysl. „Staví se pro ně později.“

„Dělá to pět guinejí, lady Rebecco,“ oznámí mi pokladník.

„Jistě,“ potvrdím. Pět guinejí je něco přes pět liber, to se mi za suvenýry zdá jako slušná cena. „Zaplatím kartou,“ řeknu, vyndám mobil a otevřu digitální peněženku.

Natáhnu mobil k pokladníkovi, ale on na mě strnule zírá. „Co bych měl s tím zařízením dělat?“

No jo, na rekonstrukci není dovolená žádná technologie. „Mám hotovost.“ Vyndám bankovku a podám mu ji.

„Cizí měnu nepřijímáme,“ opáčí on a vrátí mi ji.

„Vždyť je vydává samotná Banka Anglie. Vidíte podobiznu našeho krále?“

„Ale tohle není náš král,“ namítne znovu.

Vezmu si peníze zpátky a strčím je do své nylonové kabelky zdobené umělohmotnými perlami, ve které je narvaná celá moje lékárnička. „Dobře, tak mi je připište na účet.“

„Lady Rebecco! Tady jste! Myslela jsem, že jsem vás ztratila. Už zase,“ vykřikne dívka přibližně mého věku oblečená jako komorná, která právě vchází do obchodu. Neznám ji, a přece je mi její tvář povědomá.

„Co prosím?“ zeptám se zmateně.

„Vaše teta vás hledá po celém Fortnum & Mason. Musíme jít, už je téměř čas na čaj.“

„Jít kam?“

„Lady Rebecca se zřítila ze schůdků,“ informuje ji Gwenda. „Obávám se, že je lehce otřesená.“

„Probůh, doufám, že jste si neublížila, jinak si to odskáču,“ prohlásí ta dívka znepokojeným tónem. „Vaše šaty jsou v příšerném stavu a váš účes… Tentokrát dostanu přísně vyčiněno!“

„Vyčiněno od koho? A co je ti po mých šatech?“

„Paní Fanningová, lady Rebecca se uhodila do hlavy? Nepoznává mě!“ vzdychne si. „Já jsem Lucy.“

„Lucy?“ zopakuju zmateně. Žádnou Lucy neznám, tím jsem si jistá.

„Vaše komorná. Vyšly jsme si s lady Calpurnií na nákupy a teď se vrátíme domů a vy si dáte čaj se svým bratrancem Archibaldem a strýcem Algernonem, pokud se tedy vzbudil z odpoledního spánku.“

Komorná Lucy, teta Calpurnia, strýc Algernon a bratranec Archibald: moje „rodina“.

„A domov je kde?“ zeptám se spíš pro jistotu.

„Tam, kde odjakživa,“ odpoví znepokojeně. „V Charles Street.“

„V Mayfairu,“ upřesním.

„Ach, díkybohu, aspoň něco si pamatujete!“ zajásá Lucy, chytne mě v podpaží a před pohrdlivými zraky přihlížejících zamíří ke dveřím.

Ulici nepoznávám, jedinou povědomou indicií je vývěsní štít Hatchards, odkud jsme právě vyšly, a jeho výlohy s rámy z lesklého černého dřeva.

Hned vedle je Fortnum & Mason.

Měly bychom být v Piccadilly Street, jenomže tahle ulice se Piccadilly Street ani trochu nepodobá: žádné dvoupatrové červené autobusy, žádné černé taxíky ani jakákoli motorová vozidla; jen kočáry a koně.

„Jsme vůbec v Londýně?“ zeptám se Lucy.

„A kde jinde bychom byly?“

Zavrtím hlavou a vytáhnu mobil, abych zjistila svou polohu na Google Maps.

Žádný signál. Telefon se ne a ne připojit a wi-fi radar nenachází v okolí žádné sítě.

„Copak je to za přístroj?“

„Lucy, mohly bychom na chvíli přestat hrát? Nechápu, co se stalo a jak jsme se sem dostaly.“

„Říkala jsem vám to, lady Rebecco, byly jsme ve Fortnum…“

„A neříkej mi lady Rebecco. Nejsem žádná lady.“

Jenže moje věta má jediný účinek: rozesměje ji. „Pokaždé mě žádáte, ať vám neříkám lady, a já vám pokaždé odpovím, že to nejde.“

Zmateně se rozhlédnu: všichni jsou oblečení v regentských kostýmech promyšlených do nejmenších detailů a ani kočáry nemůžou být dílem pořadatelů amatérské historické rekonstrukce.

„No jasně, jsme na place!“ vykřiknu. Jsem hloupá, že mě to nenapadlo hned. V Londýně se pořád natáčejí nějaké historické velkofilmy s bombastickou produkcí. „Promiňte,“ řeknu a zastavím kolemjdoucího. „Co se tu točí za film?“

Muž, oblečený v brummelovském obleku, mě přejede pohledem od hlavy až k patě. „Film?“

„Nebo seriál?“ dodám. „Netflix? Amazon?“

Ale on zavrtí hlavou a odejde, aniž se obtěžuje s odpovědí.

„Odpovědět je slušnost, burane jeden!“ zaječím na něj.

„Lady Rebecco, prosím vás, zastavovat cizí muže jen tak na ulici se nehodí. Tak se chovají jen prostopášnice,“ zašeptá Lucy.

„Zdrcující zprávy!“ křičí asi jedenáctiletý kluk s náručí plnou novin. „Ceny stále rostou! Čtvrt kila pšenice stouplo z padesáti dvou šilinků na sedmdesát šest!“

„Lady Rebecco, nerada naléhám, ale je čas se vrátit domů.“

Já už ničemu nerozumím. Potřebuju nějaký záchytný bod, něco, co by žádná filmová produkce nedokázala převrátit vzhůru nohama. „Řeka,“ řeknu. „Pojďme na Westminster Bridge.“

„Ale vaše teta…“ namítá Lucy.

„Westminster Bridge, Lucy. Hned.“

Ona si povzdychne a rezignovaně přikývne a pak mě rychlým krokem táhne přes Haymarket, ale v místě, kde by mělo být náměstí Trafalgar Square s Nelsonovým sloupem, stojí jen další budovy. Situace je stejná, když sestoupíme do ulice, kterou Lucy označila za Parliament Street, ale skutečnou porážku zaznamenám ve chvíli, kdy dorazíme k mostu přes Temži.

„Tady máte Westminster Bridge, lady Rebecco,“ oznámí vyčerpaně.

„Tohle nemůže být Westminster Brid…“ zalapám po dechu a očima hledám všechny vizuální body, které nemůžu najít.

Kam se podělo vyhlídkové kolo?

A jak to, že po řece plují jen veslice a plachetnice?

Sídlo parlamentu je jiné, než jak si ho pamatuju, chybí… „Co se stalo s Big Benem?“ zeptám se rozechvělým hlasem.

„A kdo to má být? Nějaká ctihodná známost?“

„Není to člověk. Big Ben jsou hodiny,“ odpovím.

„Hodiny se jménem? Jak výstřední!“

„Je to věž s nejdůležitějšími hodinami v Londýně, měla by stát tady,“ divoce ukazuju k obvyklé poloze Big Benu. „Postavili ji v roce 18…“ Ale zbytek roku 1834 se mi zadrhne v krku.

Zrak mi padne na mé pravé zápěstí. Mám na něm náramek z bleděmodrých a zlatých stužek, stejný jako ten, který si vyměnila moje lady Rebecca se svou přítelkyní Emily. Když jsem šla na Regency Revival, žádný náramek jsem neměla.

„Paní, prosím vás,“ požádám nějakou ženu, která má na sobě podobné šaty jako já a kterou doprovází dívka oblečená jako Lucy. „Co je dnes za den?“

„Sobota,“ odpoví mi laskavě. „Jedenáctého května.“

„Jedenáctého května kterého roku?“ zeptám se znovu.

Ona překvapeně zamrká. „Roku 1816, samozřejmě.“

1816.

Tisíc. Osm set. Šestnáct.

2

„Probouzí se,“ oznámí nějaký hlas, jakmile s velikou námahou otevřu oči. „Prospala celý den, pane doktore.“

Ležím v posteli, po krk zabalená do přikrývky.

„Nevykazuje žádné známky zranění a nemá horečku, řekl bych, že mohlo jít o obyčejnou slabost. Nechte jí připravit bohatě obložený talíř, a než se nadějete, bude zase jako rybička,“ tvrdí nějaký plešatý muž s vážným výrazem a kulatými brýličkami na nose.

Asi mě odvezli do nemocnice.

„Poslyšte, pane doktore, myslím, že už je mi mnohem líp,“ prohlásím pronikavým hlasem. „Představte si, že se mi zdál absurdní sen, že jsem se ocitla v Londýně v roce 1816! Jezdily tam kočáry s koňmi… A ještě nestál ani Big Ben!“

Doktor zavrtí hlavou. „Asi vám předepíšu i nějaké tonikum. Klasický případ debutantského půstu: každý týden navštěvuji tucty slečen, které před uvedením do společnosti drží přísnou dietu.“

Debutantský půst? Uvedení do společnosti? Prudce se posadím a všimnu si, že pokoj, ve kterém se nacházím, vůbec nevypadá jako nemocniční: je zařízený honosnými tkaninami v levandulových, bílých a zlatých odstínech a elegantně vyřezávaným nábytkem. U postele s nebesy se – kromě doktora – mačká asi padesátiletá žena se znepokojeným výrazem a vysoký hubený kluk s rozcuchanou plavou hřívou, který je o něco starší než já, a zdá se, že se směje pod fousy.

Obě tváře znám, přestože jsem ani jednoho z nich ještě nikdy nepotkala.

„Panebože!“ vykřiknu a svezu se zpátky do polštářů.

Kluk mě poplácá po ruce. „Pěkně jsi nás vylekala, sestřenko, když tě sem přinesli bezvládnou jako pytel brambor.“

„Archie?“ řeknu tichounce.

„Je v pořádku, doktore, poznala mě,“ prohlásí a pak ukáže na tu ženu v nohách postele. „A tohle je…?“

„Teta…“ zaváhám. Musí to být ona. „Calpurnia?“

„Vidíte? Rebecca je při smyslech.“

„Ale doktore Winslowe,“ protestuje moje teta. „Rebecca žádný půst nedrží, láduje se tolik, až ji musím opakovaně napomínat, aby se u stolu chovala řádně.“

„Jestli si Rebecca něco nenechá upřít, pak je to jídlo; šidí spíš spánek, vzhledem k tomu, že si celé noci čte,“ řekne Archie posměšně.

Doktor Winslow nesouhlasně kroutí hlavou. „Čtení není pro mladé slečny vůbec vhodné. Jejich křehká mysl nedokáže podobnou úroveň soustředění snést a jisté sugesce mohou vyvolat záněty mozku.“

„Co je tohle za pitomost?!“ vybuchnu rozlíceně. „Kde jste do háje studoval? V nějaký konspirační skupině na Facebooku?“

V pokoji rázem zavládne hrobové ticho a doktor ztuhne a vypne hruď.

„Svá studia jsem absolvoval na nejprestižnější univerzitě v Londýně a mezi mé pacienty se řadí ti nejvýznamnější představitelé aristokracie; za celou mou kariéru mě dosud nikdy nikdo takto neurazil. Pane markýzi,“ zahřmí směrem k mému bratranci, „jelikož musím hájit svou profesní čest, tímto vás informuji, že vaší rodině již nebudu k dispozici.“ A s těmito slovy zavře svůj kufřík a odejde z místnosti.

Teta mě sežehne pohledem a pak se rozeběhne za tím šejdířem Winslowem. „Počkejte, pane doktore! Omluvte mou neteř, není ve své kůži!“

Archie zůstane se mnou a dlouhými kroky přechází po místnosti. „Rebecco, jako pán domu a tvůj poručník tě musím pokárat za slova, která ani nemohu zopakovat a která by urozená slečna neměla nikdy vypustit z úst.“ Se založenýma rukama se zastaví v nohách postele. „Ale jakožto tvůj bratranec ti musím poděkovat, že jsi nás zbavila toho šarlatána, který mě posledně samým pouštěním žilou div nezabil.“

„To on má zánět mozku,“ opáčím a taky založím ruce na prsou.

„Souhlasím s tebou, Rebecco.“ Archie se posadí vedle mě. „Teď ale přestaň vyvádět, jinak si moje matka bude myslet, že jsi doopravdy zešílela.“

„Já jsem nezešílela, ještě nikdy jsem nebyla víc při smyslech,“ snažím se mu vysvětlit.

„Vymyslela by sis cokoli, abys sabotovala svůj debut, viď?“ zavtipkuje a uhne z cesty Lucy, která se objevila v pokoji s tácem plným všemožných pochoutek a teď ho pokládá vedle mě na noční stolek.

„Lucy!“ vykřiknu v záchvatu paniky. Všechno je to tak strašlivě skutečné. Ale nemůže to být skutečné. Štípnu se a ta bolest bezpochyby skutečná je. Nemůžu dýchat. NEMŮŽU DÝCHAT! „Kabelku! Kde mám kabelku?“

Lucy ji vezme z toaletního stolku. „Tu, kterou jste měla předtím s sebou?“

„Ano, podej mi ji, prosím tě,“ žadoním bez dechu.

Přehrabuju se mezi všemi věcmi, které se mi do ní podařilo nacpat – čímž jsem vystavila její švy tvrdé zkoušce –, dokud nenajdu svůj inhalátor na astma.

Jsem zachráněná.

Archie se na mě zmateně dívá. „Co to vyvádíš s tou věcičkou?“

„Snažím se neumřít udušením,“ odpovím.

On pobaveně zavrtí hlavou. „Ty si pořád něco vymýšlíš. Najez se a odpočiň si, zítra tě čeká další nakupovací den. Snaž se nenechat se vyhodit i ze salonu paní Triaudové. S doktorem ti to možná prošlo, ale kdyby matka přišla i o krejčovou, nikdy by ti to neodpustila.“

„Krejčová,“ zopakuju jako v transu.

„Ke krejčové přece chodíš ráda. No tak, ať už tě vyvedlo z míry cokoli, nebude to nic, co by teplá brioška od paní Bryové nedokázala spravit.“ Archie mě láskyplně poplácá po hlavě a odejde.

Lucy, Archie, teta Calpurnia, Charles Street a rok 1816: jsem ve svém příběhu, v tom, který jsem si zapsala do deníku.

Jenže jak se z něj teď dostanu?

3

Z mého hlubokého, jakož i neklidného spánku mě vzbudí mumraj spojený s hlasitým pokřikováním.

Včera večer po večeři jsem šla znovu spát, nebo spíš přemýšlet o tom, co si počnu, dokud jsem neusnula.

Vyjdu z pokoje na chodbu, která vypadá jako chodba luxusního hotelu, je v ní několik bílých dvoukřídlých dveří, táflování na stěnách a parkety hladké jako samet. Jdu za tím rámusem až k točitému schodišti vedoucímu ke vchodu. Nakloním se přes zábradlí, abych nepozorovaně zjistila, co se to děje.

„Tyhlety moderní čertoviny!“ brblá mrzutým tónem muž kolem padesátky s vystouplým pupkem a jeho hlas se odráží od bílého mramoru haly. Připadá mi přirozené nazývat ten prostor halou, protože mezi brokátovými závěsy, olejovými malbami, křišťálovým lustrem a sluhy v livrejích chybí už jen recepční pult a mohli bychom být v hotelu Ritz. Ne že bych v Ritzu byla častým hostem. Vlastně jsem ho viděla jen v Notting Hillu, ve scéně, kde se Hugh Grant vydává za novináře a dělá rozhovor s Julií Robertsovou pro „Koně a psa“.

„No řekněte, kam ten svět spěje?“ pokračuje ten muž, kterého stále vidím jen zezadu.

„Jednoho dne ho bude mít doma každý, Algernone!“ opáčí přesvědčeně Archie a spokojeně si prohlíží tři velké dřevěné bedny trůnící v hale.

Algernon! To je strýc Algernon!

Otočí se ke mně a já spatřím jeho tvář. Je to vážně on, tak jak jsem ho nakreslila. Načervenalý nos, malá tmavá očka a načesané tupé.

„Lady Rebecco, ráda vás vidím zase na nohou! Byť nevhodně oblečenou,“ pozdraví mě Lucy mírně káravým tónem a starostlivě mě zabalí do těžkého županu, díky jehož teplu si uvědomím, jaká mi byla zima.

„Když je řeč o oblečení, kam se poděly moje kalhotky, Lucy?“ zeptám se jí. Potom co mě donesli domů, někdo mě svlékl a oblékl mi noční košili, ale svoje věci už jsem pak nenašla.

„Kalhotky?! Těch nemravných hadříků jsem se zbavila dřív, než by je uviděla vaše teta! Nevím, kde jste si to prádlo vhodné leda pro pouliční holky opatřila, ale urozená slečna jako vy by nic podobného nosit neměla! Naštěstí jsem ho spálila.“

Spálila?! Musím ukrýt svoji kabelku se všemi věcmi z budoucnosti, než hodí do ohně i její obsah! Vzhledem k tomu, že tam mám mobil, doklady, lékárničku a tampony, měla bych na ni dávat pozor.

„Kdežto chodit naostro nevhodné není?!“ zvolám.

Lucy však moje rozpaky nezajímají. „Pojďte, pomohu vám se ustrojit! Podává se snídaně, oheň už pěkně plápolá a já vám nechala připravit horkou čokoládu.“ Vyzve mě, abych ji následovala.

Oblečení, které Lucy vytáhne z mé skříně, je mému regentskému kostýmu na hony vzdálené: rafinované batistové spodničky, košile z chantillské krajky, šaty z lesklého vyšívaného hedvábí, které voní po růžové vodě. Nevím, kolik tyhle oděvy můžou stát, ale jsem si jistá, že bych si je nemohla dovolit. I když ještě tak docela nechápu, kde to jsem a co tu dělám.

A jako by těch překvapení stále nebylo dost, naskytne se mi podívaná – protože jinak se to nazvat nedá – v podobě jídelny: francouzské okno nabízí rozsáhlý výhled do zahrady za domem plné vistárií a na trompe l’oeil na stropě se třpytí světlo. Stůl je prostřený, a dokonce i snídaně vypadá jako z hotelu. „Možná že je ještě lepší než v Ritzu,“ řeknu si pro sebe.

Všechno si to mlsně a vyjeveně prohlížím, moje smysly probudila lahodná vůně toustů, rozpuštěného másla, křupavé slaniny…

„Vy se na to jídlo nevrhnete jako vždycky, dřív než dorazí vaše teta?“ zeptá se mě Lucy.

„Můžu… můžu to všechno ochutnat?“ váhám. Nevím, jak dlouho tahle situace potrvá, ale zdá se mi spravedlivé vynahradit si své trauma bohatým občerstvením.

„Jistě, lady Rebecco. Obvykle se nenecháte pobízet.“

Jestliže se tak chovám obvykle, nevidím důvod, proč budit podezření. Okamžitě si naliju vrchovatý šálek horké čokolády. „Na to, že je květen, je chladno,“ poznamenám.

„Jaro se ne a ne ukázat. A to sněžení, co přišlo na Velikonoce, není zrovna povzbudivé.“

No jasně, rok 1816 byl rokem bez léta. Mám to ale kliku!

Do jídelny vstoupí Archie s brblajícím strýcem Algernonem v závěsu.

„Hlouposti! Co může být pohodlnějšího než pořádný nočník umístěný v každém koutě domu, pěkně po ruce?! Proč bych se – kdybych cítil potřebu si ulevit, když jsem tady – měl trmácet do jiné místnosti, abych použil to… to… to sedátko?“

„Protože tak budeme moct vypouštět tekutiny do stoky, místo abychom je vylévali na zahradě,“ vysvětluje Archie.

„Vždycky se to tak dělalo, nevidím důvod, proč to měnit!“ protestuje strýc Algernon. „Nejdřív jsi nechal vyměnit všechny svícny za plynové svítilny, a teď tahle… tahle…“

„Splachovací toaleta,“ napoví mu můj bratranec a triumfálně založí paže na hrudi.

Tak tohle v těch bednách je! Záchodové mísy!

Nejradši bych Archieho políbila na čelo za to, že se rozhodl je nainstalovat zrovna teď. Zadržovala jsem čůrání už od včerejšího večera a dneska ráno jsem byla nucená použít jednu porcelánovou nádobu ležící pod mou postelí. Říct, že to bylo nechutné, je slabé slovo. Hlavně proto, že jsem pak nevěděla, co s tím, a tak jsem to vylila… do krbu. A ještě štěstí, že jsem šla jenom na malou.

„Dobré ráno, Rebecco, dnes ráno vypadáš mnohem lépe,“ pozdraví mě Archie a ignoruje přitom strýcovy námitky.

„A co budou dělat sloužící, když už nebudou muset vylévat nočníky?“ pokračuje strýc Algernon nazlobeně. „Umíš si představit, kolik sluhů přijde o práci? Máme vůči nim zodpovědnost!“

„To je od tebe tak šlechetné, strýčku, že si děláš starosti o to, jaké společenské dopady může mít rozšíření splachovací toalety,“ poznamenám se skrytým sarkasmem a snažím se nevyprsknout smíchy. I strýc Algernon je přesně takový, jak jsem si ho představovala, dokonce i povahově.

„Vidíš, Archibalde, i Rebecca se mnou souhlasí. Vítej zpátky, drahoušku,“ řekne mi strýc, aniž mou ironii pochopí. „Věř mi, tyhlety toalety nemají budoucnost,“ dodá a strčí si do pusy jeden z krémových dortíků, vystavených na skleněném etažéru.

„Zajímalo by mě, jaké další vynálezy přinesl náš nový soused do domu Fraserových,“ přemítá Archie s pohledem upřeným ven z okna.

„Fraserovi se přestěhovali?“ zeptám se udiveně Lucy, tak aby mě nikdo jiný neslyšel.

„Když se Emily v září provdala, nabídli dům k prodeji, aby se mohli přestěhovat blíž k sídlu jejího manžela, na Hanover Square,“ odpoví. „Před dvěma měsíci ho koupil nějaký záhadný zájemce.“

Ta zpráva mě překvapí… Ve svém příběhu jsem psala o svatbě Emily s vikomtem Maximem Duvillem, ale ne že její rodina prodala dům.

„Neví se, kdo ho koupil?“ zeptám se ještě.

„Kromě dělníků, kteří ho zmodernizovali, se tam nikdo neukázal,“ odpoví Archie. „Bezpochyby jde o pokrokového člověka. Doufám, že až se tam nový majitel nastěhuje, uspořádá večírek a pozve nás. Kdoví jaké další divy se uvnitř skrývají!“

„Rozhodně to není džentlmen vlastnící tituly,“ zabručí strýc a přitom si olizuje prsty a sápe se po kousku koláče. „Jinak by ses s ním setkal v parlamentu.“

„Možná že nemá tituly, ale kdo říká, že není džentlmen?“ spekuluju já.

„Kdyby byl, ze všeho nejdřív by se přišel představit.“

„Kdo není džentlmen?“ ozve se teta Calpurnia, vcházející do jídelny v doprovodu dívky, která je nejspíš její komornou a chystá se jí obléct plášť a nasadit klobouček.

„Náš nový soused,“ odpoví Archie.

„Pokud není svobodný, tak nás to nemusí zajímat,“ odpoví stručně. „Rebecco, ty ještě nejsi připravená k odchodu? Krejčová nás čeká na poslední zkoušku tvé garderoby.“ Pak se znovu obrátí na komornou. „Doro, řekni kočímu, ať připraví kočár. Mohly bychom sice dojít do Bolton Street pěšky, ale vypadá to na déšť a já nehodlám zmoknout. Lucy, skoč Rebecce pro pláštěnku, už teď máme zpoždění. Do salonu paní Triaudové za námi za chvíli přijde lady Seftonová. Chce si prohlédnout šaty na tvé představení u dvora.“

Div mi nezaskočí doušek čokolády. „Představení u d-d-dvora?“ Ani o tomhle jsem nic nenapsala.

„Netvař se, že jsi na to zapomněla, Rebecco,“ napomene mě teta Calpurnia. „Teď když jsi překonala smutek za své drahé rodiče a definitivně se zotavila po nemoci, nemá smysl to dále odkládat.“

„Jednadvacetiletá debutantka: bezpochyby bude nejstarší. To utratíme víc za líčidla než za šaty!“ říká zlomyslně strýc a natahuje se po poslední naducané sněhové pusince, kterou mi vyfoukne před nosem. „Tuhle raději sním já, o nenasytnou nevěstu nikdo nestojí.“

„Kdežto nenasytný manžel je v pořádku?“ procedím skrz zuby. Tu pusinku jsem vážně chtěla ochutnat, podle toho, jak se do ní strýček zakousl, je jako vanilkový obláček.

„Lady Seftonová se nabídla, že ti bude dělat patronku a představí tě královně. Takovou příležitost si nesmíš nechat ujít.“

„Krá… lovně,“ polknu se sevřeným hrdlem. Tohle jsem rozhodně nenapsala. Potřebuju Gwendu a potřebuju ji hned.

„Já tě v paláci uvést nemůžu, když jsem sama představena nebyla.“ Až potud všechno odpovídá: teta Calpurnia z mé fantazie je dcerou bohatých obchodníků bez titulu. Byla manželkou mladšího bratra mého otce, s nímž měla Archieho, a když před patnácti lety ovdověla, provdala se za Algernona Belforta. „Tvůj otec byl markýz z Lennoxu, původ rodu Sheridanů si žádá, abys byla představena Jejímu Veličenstvu. Lady Seftonová je štědrá a přívětivá, dokáže tě mistrně vést. Navíc je blízkou přítelkyní regenta.“

„A taky mu obstarává milenky,“ pochechtává se Archie, ležérně opřený zády o stěnu.

„Nebuď vulgární, Archibalde!“ napomene ho jeho matka.

„Vždyť je to pravda,“ opáčí on.

„A co?“ zeptám se zvědavě.

„Běda ti, Archibalde,“ pohrozí mu Calpurnia tak vehementně, až Dora, která jí právě uvazuje klobouk, nadskočí.

Ale Archie si matky nevšímá. „Před lety lady Seftonová uvedla do společnosti Mary Fitzherbertovou s takovým úspěchem, že si ji princ regent vybral za svou oficiální milenku.“

„Když ho už omrzelo, aby mu lůžko zahřívala lady Jerseyová,“ dodá pobaveně strýček, bažící po klepech. Strýc Algernon, kterého jsem si vymyslela, je třetím synem jednoho zchudlého barona, který díky svému – kdysi – fešnému vzhledu ulovil bohatou vdovu Calpurnii Sheridanovou, a zajistil si tak pohodlný život mezi společenskou smetánkou. Třebaže dnes je jeho fešný vzhled už jen vzdálenou vzpomínkou.

„Nedovoluji vám, abyste vedli podobné řeči v mojí a Rebečině přítomnosti,“ vybuchne teta Calpurnia. „Tady nejsme v kasinu, žádám vás, abyste zachovávali jisté dekorum. Rebecco, je čas jít.“

„Než půjdeme k paní Triaudové, měla bych se stavit v Hatchards,“ řeknu, když si vzpomenu, že Bolton Street je od Piccadilly jen pár minut.

„Další knihy?“ zeptá se strýček a vyprskne přitom smršť drobečků. „Z toho věčného čtení začneš šilhat a nikdo si tě nebude chtít vzít!“

„Rebečino věno je tak štědré, že by si žádný nápadník nevšiml, ani kdyby jí na čele vyrostl roh,“ řekne Archie ironicky, když opouštíme dům.

Podaří se mi z tety vymámit povolení odebrat se s Lucy do Hatchards, zatímco ona pojede ke krejčové, aby připravila mou garderobu na zkoušku.

Pro tetu Calpurnii jsem dcera, kterou si vždycky přála a kterou nikdy neměla, a nedokáže mi nic odepřít.

Když dorazím do knihkupectví, na prahu se střetnu s elegantním vysokým mužem, který pozvedne krempu klobouku na pozdrav a věnuje mi podivný úsměv. Nejde o pouhou zdvořilost, spíš se tváří, jako bychom se už někdy setkali.

A navíc je až uhrančivě krásný. Podobného muže jsem v životě neviděla, ani v tomhle, ani v tom budoucím.

„Dobrý den,“ pozdraví mě pobaveným tónem, který zní spíš jako: „To je náhodička!“

Já mám mozek na kaši, nedaří se mi ze sebe vypravit ani slovíčko.

„Znám ho?“ zeptám se Lucy, jakmile se vzdálí.

„Někoho s tak darebáckým obličejem? Upřímně doufám, že ne, lady Rebecco.“

„Pozdravil mě.“

„Tihle bezvýznamní hejsci neustále hledají snadné úlovky. Raději se před nimi mějte na pozoru. Musíme si pospíšit, jinak přijdeme pozdě.“

„Počkej tady, Lucy,“ řeknu jí dřív, než se za mnou vydá do obchodu. „Tuhle záležitost musím vyřídit sama.“

„Ale lady Rebecco, kdyby se vaše teta dozvěděla, že jsem vás nedoprovodila…“

„Moje teta se to nedozví,“ přeruším ji. „Je to knihkupectví, a ne opiové doupě.“

Zatímco je Lucy stále ještě v šoku ze zmínky o „opiovém doupěti“, zabouchnu za sebou dveře a u pultu najdu Gwendu zabranou do studia nějaké bichle.

„Musíme si promluvit,“ vyhrknu a pověsím na dveře cedulku s nápisem zavřeno. „Hned, Gwendo!“

„To jsou mi způsoby,“ poznamená a postrčí si brýle na nose.

„Moje způsoby nech plavat. Mám problém, do kterého jsi mě dostala ty, a ty ho teď taky vyřešíš.“ Přistoupím k pultu, abych se k ní postavila čelem. „Kde to jsme? Co se na té rekonstrukci stalo? Proč tam venku není Londýn, který znám? Proč mi všichni pořád tvrdí, že jsme v roce 1816?“ vypálím na ni kulometnou dávku otázek.

Ale Gwenda se na mě dívá s nejpokojnějším výrazem na světě. „Protože jsme v roce 1816, Rebecco.“

„Ty jsi moc dobře věděla, kam mě vedeš, když jsi mě zatáhla do toho skladiště v knihkupectví, nedělej hloupou: chci odpovědi a chci je hned.“ Udeřím pěstí do pultu.

„Mohla by ses nejdřív uklidnit?“

„Uklidnit? Já už ničemu nerozumím! Nevím, kde jsem, nevím, s kým jsem!“

„Ále, víš moc dobře, s kým jsi: s tetou Calpurnií, strýcem Algernonem, s Archiem…“ vyjmenovává klidně.

„Protože jsem, nebo spíš jsme vstoupily do mého příběhu, toho z mého deníku? A proč se dějí věci, o kterých jsem nic nenapsala? Jako třeba můj debut nebo že Emilyina rodina prodala dům?“

„Protože tady nejsme ve tvém příběhu, Rebecco, už ne. Jsme v Londýně roku 1816. Ve skutečném Londýně roku 1816.“

Ve skutečném Londýně? Takže už nejsem ve svém příběhu, ale v příběhu dějin? „Takže ty tvrdíš, že tohle všechno je doopravdy?!“ Už zase se mě zmocňuje panika. „Jak je to sakra možné?“

„No dobře.“ Její tón konečně zvážní. Narovná si brýle na nose a upře na mě obřadný pohled. „Abych ti mohla vysvětlit, co se stalo, Rebecco, potřebuju, abys mi věřila.“

Já se div nerozbrečím. „Čemu mám věřit?“

„Časoprostorovým paradoxům,“ odpoví přesvědčeně.

„Paradoxům? Jakože cestování v čase?!“ zalapám po dechu. „To je sci-fi!“

„Jakápak sci-fi! Fyzika je věda!“ rozčiluje se Gwenda.

„Mě nezajímá co, zajímá mě jak.“

„Ukážu ti, jak se to stalo, tak abys tomu porozuměla.“ Vezme list papíru a husím brkem na něj načrtne čáru se dvěma body na obou koncích. „Pokud uvažujeme o čase jako o přímce, která postupuje pouze vpřed, přesunout se nazpátek je nemožné. Jenže tak to není. Vidíš? Tady máme přítomnost, kde jsme se nacházely v sobotu, a tady,“ ukáže na druhou tečku, „je rok 1816.“ Gwenda papír přehne tak, aby oba body ležely na sobě. „A takhle se z přítomnosti dá vrátit do minulosti.“

„Čas se ohnul?“ zeptám se nejistě. Všechno mi to zní jako bláznovství.

„Ne tak docela, ale je to ten nejsnazší způsob, jak ti vysvětlit, že to, co se stalo, je úplně klidně možné. Jak vidíš, není to cesta v pravém slova smyslu: v Londýně jsme byly a stále v něm jsme. Ve skutečnosti se nepřesouváme prostorem, protože se překrývají pouze souřadnice časové.“

„No dobře, budu předstírat, že je to tak, jak říkáš…“

„Je to tak, jak říkám,“ odsekne dopáleně.

„Fajn. Jak se mám vrátit do přítomnosti? Nebo do budoucnosti nebo co to je.“

„Až se znovu otevře průchod.“

„A jak často se otevírá? Jednou týdně? Jednou měsíčně?“ polknu úzkostlivě. „Jednou ročně?“

„Neděje se to pravidelně a není možné předpovědět, kdy se to stane příště. Je třeba počkat, až se jeden zavře, abys mohla vypočítat ten příští.“ A s těmito slovy Gwenda vezme štos papírů hustě popsaných vzorečky, čísly a grafy, kterým absolutně nerozumím. „Pracuju na tom. Dobrat se přesného data a času vyžaduje velice složitý výpočet. Ale neměj obavy, nemělo by mi to trvat déle než tři měsíce.“

„Tři měsíce?!“ zeptám se šokovaně. „A kdo bude v příštích třech měsících platit nájem? A co práce? Dostanu padáka! A profesor Sully chce do čtvrtka nový začátek bakalářky… Už jsi to někdy absolvovala, tohleto cestování do minulosti?“

„Ne,“ odpoví s úsměvem, naprosto klidná.

„Do prdele!“ vykřiknu bez dechu. „No do prdele!“ zopakuju ještě hlasitěji. „Všechno je to pravda… všechno je to pravda.“ Nemůžu nabrat vzduch do plic, tep mám minimálně dvě stě a motá se mi hlava. „Mu-musím se posadit.“

Gwenda mi přistrčí stoličku a já se na ni svezu, rukou už šátrám v kabelce po inhalátoru. Nádech… výdech… nádech… výdech.

„A to ti připadalo jako dobrý nápad vzít hned napoprvé s sebou i mě?“ zeptám se jí, jakmile zase začnu pravidelně dýchat.

„Copak pořád netvrdíš, že se cítíš jako dívka z jiné doby?“ opáčí s tím nejsamozřejmějším výrazem na světě. „No tak teď jsi v jiné době!“

„Já to myslela jen jako!“ oponuju. „A co teď budu dělat tři měsíce v roce 1816?“

„Dělej to, co by dělala lady Rebecca,“ odpoví, jako by se to rozumělo samo sebou. „Proč tak pospícháš s návratem do přítomnosti, do toho podkrovního kumbálu, kde můžeš chodit jen se skloněnou hlavou, a zpátky k rovnání knih? Máš příležitost žít jako debutantka v regentském Londýně, tak se přestaň mrskat jako ryba na suchu a přijmi tuhle zkušenost s radostí.“

Proč tak pospíchám? No, já… Mám… A navíc musím…

„Přemýšlej o tom,“ popichuje mě. „Žij svůj život, místo abys jen přihlížela, jak žijí ostatní.“

„Žít jako debutantka?“ papouškuju po ní.

„Žít jako debutantka!“ zopakuje hlasem plným nadšení. „Jsi lady, nebo ne? Užívej si večírky, bály, čaje, divadlo, procházky po Hyde Parku… galantní dvoření,“ dodá a mrkne na mě.

Poslouchám každé její slovo a zvažuju jeho význam. Žít jako debutantka v Londýně roku 1816.

„A uvidíš kus dějin, o kterém jsi zatím jen četla v knihách, na vlastní oči,“ doplní Gwenda.

To je pravda! Tohle je vážně lákavá představa! Mohla bych tady nasbírat spoustu materiálu pro bakalářku! Mohla bych napsat něco, co ještě nikdy nikdo nečetl!

„Nakonec to není zas tak špatný nápad, co?“ popichuje mě Gwenda. „Vidíš, že jsme našly způsob, jak tě vyslat na cestu? Kam se hrabou tvoje trasy naplánované přes Google Maps,“ poznamená spokojeně.

„Musím dodržovat nějaká konkrétní pravidla?“

„Pravidla ne,“ odpoví. „Ale měla by ses mít na pozoru.“

„Jak to myslíš?“

„Každý čin z minulosti změní budoucnost, na to nikdy nezapomínej: nevystavuj se nebezpečí, nenech se zabít…“

Vykulím oči. „To se může stát?“

„Metropolitní policie bude založena až roku 1829,“ prohlásí Gwenda tvrdě. „A lékařská věda zatím neumí vyléčit nemoci, které jsou pro nás neškodné.“

„Jasně.“ A v reakci na to si přitisknu k hrudi kabelku s lékárničkou, která je teď ještě cennější.

„A neotěhotni,“ dodá.

Já se rozesměju. „To nehrozí,“ ujistím ji. „Jsem ta nejmíň sexuálně aktivní osoba ve Spojeném království.“

„S přesuny časem si není radno zahrávat.“

„Nenechat se zabít a neotěhotnět,“ zopakuju, zatímco mířím ke dveřím. „To zvládnu.“

„A nezamiluj se,“ zavolá na mě Gwenda.

To nechápu. „I tohle má vliv na přesun časem?“

„Ne, ale má to vliv na mozek. Když se člověk zamiluje, dělá hloupá rozhodnutí.“

4

„Drahoušku, narovnej se, jinak ti paní Triaudová vezme špatné míry,“ přikáže mi teta, a opět mě tak pokárá za nesprávné držení těla.

Salon paní Triaudové je ten nejvíc „in“ v celém Londýně a ona je regentská Coco Chanel. Na to, abych stála bez hnutí jako figurína, jsem až příliš zvědavá: umírám touhou otevírat šuplíky s vějíři nebo si zkoušet kloboučky. Tohle místo ukojuje moji estetickou potřebu krajek, stužek a pastelových barev.

Paní Triaudová šije šaty i pro královskou rodinu a všechny klientky, které se u ní zatím zastavily, ji požádaly, jestli by si směly prohlédnout svatební šaty, co ušila pro princeznu Šarlotu, ale ona je profesionálka a neodhalí jediný detail.

„Je pravda, co se tvrdí, a sice že stály deset tisíc liber?“ ptá se jí jedna žena, která přišla před chvílí.

„Vzhledem k tomu, že vy to platit nebudete, lady Osbournová, nevidím důvod, proč by vás to mělo zajímat,“ zní odpověď paní Triaudové.

Kolik?! Deset tisíc liber je roční příjem pana Darcyho a v přepočtu je to přibližně tři sta tisíc liber z budoucnosti. „Ani šaty Kate Middletonové nestály tolik, a to její svatbu sledoval celý svět,“ poznamenám.

„Kate Middletonové?“ zeptá se paní Triaudová lhostejným tónem. „Nemám tušení, kdo to je.“

„Provdala se za dobrou partii?“ chce vědět lady Osbournová.

„Nemůže si stěžovat,“ poznamenám s potutelným úsměvem, protože ty dvě netuší, že mluvím o budoucí – v každém slova smyslu – královně. „Leda na svou švagrovou.“

„Lady Rebecco, prosím vás, nehýbejte se, jinak budete mít všechny lemy nakřivo. A vůbec, jak je možné, že jste vyšší než posledně? Budeme muset všechny šaty prodloužit.“

„A bezpochyby i rozšířit,“ dodá tenký, ale otravně pronikavý hlásek. Otočím se a uvidím před sebou lady Ausonii Osbournovou, přesně takovou, jak jsem si ji představovala a jak jsem ji nakreslila. Kdyby Londýn roku 1816 byl film Protivný sprostý holky, lady Ausonia by byla Regina Georgeová: jedovatá, namyšlená, ješitná, vypočítavá a s nějakou zlou poznámkou vždy připravenou na jazyku. Ta lady Osbournová, která se vyptávala na princezniny šaty, musí být její matka. „Takže je pravda, co se říká: konečně nadešel debut Rebeccy Sheridanové. Lepší pozdě než nikdy.“

To je neuvěřitelné, jsou tu všechny osoby, které jsem si vymyslela… Až začínám pochybovat, jestli jsem si je fakt vymyslela, nebo jestli skutečně existovaly.

„Mám hotovo,“ oznámí paní Triaudová. „Teď si můžete vyzkoušet rukavice a doplňky.“

„Maggie Bligeová prý spolkla tasemnici, jen aby získala zpátky svou figuru,“ řekne Ausonia a postaví se vedle mě. Shání nějaký šál. „Já raději před jídlem vypiju skleničku octa a hned mě přejde chuť. Měla bys to zkusit. Jistě, vzhledem k tomu, že sezona už je za dveřmi, to možná bude marná snaha… Ale mohla by ses připravit na příští rok. Je značně nepravděpodobné, že bys našla manžela hned, ve tvém věku…“ Ausonia se odmlčí, aby plácla přes ruku pomocnici, která se jí snaží rozvázat stuhy na čepci. „Dávej pozor! Tahle krajka stojí víc, než kolik si vyděláš za rok!“ A skrz zuby zasyčí: „Buranko,“ což ta dívka, celá rozklepaná z napomenutí, snad neslyší.

„Budu ti důvěřovat, Ausonie, koneckonců jsi odbornice. Tohle je třetí sezona od tvého debutu, a zatím žádná nabídka sňatku, nemám pravdu?“ odvětím. Jsem připravená tasit zbraně.

„Žádný nápadník mě nebyl hoden,“ odpoví kysele.

„Nedokážeš skousnout, že se Emily vdala dřív než ty, nemám pravdu?“ popichuju ji.

Mezi Ausoniiny oblíbené terče patří i moje nesmělá a zdrženlivá nejlepší kamarádka, kterou Ausonia často šikanovala kvůli její křivé pravé noze. Udělala jsem dobře, že jsem ji zachránila a provdala ji za velice váženého džentlmena.

Ausonii se na tváři objeví zlomyslný úsměv. „Z tvých slov soudím, že ještě nevíš o nejnovějším skandálu!“ prohlásí.

„O jakém skandálu?“ zeptá se moje teta.

„Vy jste to neslyšela? Emily utekla s milencem,“ vysvětlí Ausoniina matka.

V salonu zavládne ticho. Já se na ni nevěřícně dívám a lapám po dechu.

„Pro Fraserovy je to příšerná ostuda. Ještě štěstí, že už prodali ten dům, jinak by nezískali ani pětník,“ pokračuje ona se samolibou lhostejností. „A chudinka Jemima, Emilyina mladší sestra, je zdis-kre-di-to-va-ná.“

„To není možné!“ vyskočím šokovaně. „Moje Emily… Chci říct, Emily by nikdy nic podobného neudělala.“

Teta Calpurnia je stejně ohromená jako já. „S kým by to bázlivé ptáčátko mohlo utéct?“

„Odešla z domu s výmluvou, že si jede do lázní v Bathu posílit zdraví, které zima podrobila těžké zkoušce, a pak za sebou zametla stopy. Předevčírem její rodina obdržela dopis na rozloučenou, ve kterém Emily oznámila, že opouští manžela a odchází se svým milencem,“ pokračuje lady Osbournová. „Do Kolonií.“

„Údajně podlehla jednomu důstojníkovi, jistému Benjaminu Harlowovi, ta husička,“ dodá Ausonia.

„Emily by se takhle nezachovala!“ trvám přesvědčeně na svém. Já Emily znám, nic podobného by nikdy neudělala. Svého manžela milovala a v manželství byla víc než šťastná. Udržovaly jsme spolu pravidelnou korespondenci, v níž mě informovala o svém klidném manželském soužití. Ne, ne, ne, já nevěřím svým uším.

„Kdoví čím jí ten důstojník zamotal hlavu. Vojákům se nedá důvěřovat! Co skončila válka, z Waterloo nám sem přes La Manche proudí zpátky tahle zbídačelá verbež, která se teď potlouká po ulicích a shání peníze,“ prohlásí lady Osbournová.

„Určitě to byl nějaký chudák nižší hodnosti, na mizině, a dvořil se jí, aby se nechal vydržovat,“ říká Ausonia zákeřně. „Ta pajdavka nikdy nebyla pro muže kdovíjak okouzlující, měla být šťastná, že se s ní rozhodl oženit někdo jako vikomt Maxim Duville.“

„To jsou jen zlomyslné řeči,“ obviním ji.

„Služebnictvo Fraserových tu zprávu vyzvonilo po celém Londýně; měli si jejich mlčení lépe zaplatit. Humphreyová dokonce vyvěsila satirické tisky ve výloze svého obchodu v St. James’s Street. Jdi se na ně podívat, jestli mi nevěříš,“ dráždí mě Ausonia se spokojeným úsměvem.

„To si nenechám ujít,“ opáčím.

Moje teta následuje paní Triaudovou do horního poschodí, aby si prohlédla nějaké látky, a já zůstanu sama s těmi Osbournovic zmijemi.

„Vlastně si říkám, jak vůbec bude tvůj debut vypadat. Nemáš žádnou příbuznou, která by tě mohla představit královně, a jelikož tvoje teta u vás doma ubytovává ženy pochybné pověsti, pochybuji, že budeš přijata do těch nejexkluzivnějších klubů, jako jsou Almack’s Assembly Rooms.“

„Lucyina pověst je bez poskvrnky,“ prohlásím na obranu své komorné, kterou teta Calpurnia zachránila z vykřičeného domu v Marylebonu. Její předchozí zaměstnavatel jim ji nabídl, aby vyrovnal své dluhy, a oni měli získat peníze z dražby jejího panenství. Když se o tom teta dozvěděla od Dory, uhradila dluh lorda Vancrofta dřív, než Lucy prodali tomu, kdo by udělal nejvyšší nabídku. „A jestli do Almacku zvou tebe, zas tak vybíraví asi nebudou,“ neudržím se.

„Dobrý den,“ pozdraví nějaká žena kolem padesátky, která právě vstupuje do salonu paní Triaudové.

Ausonia s matkou se ostentativně ukloní. „Lady Seftonová,“ pozdraví ji přeslazeným tónem, který se dost liší od toho, jímž ještě před chvílí mluvily se mnou.

Jsou falešné. Falešné a vyčurané.

Takže tohle je lady Seftonová osobně! V regentském Londýně je sedm žen, které drží společenskou smetánku v hrsti: patronky Almack’s Assembly Rooms čili lady Jerseyová, lady Cowperová, hraběnka z Lievenu, Clementina Burrellová, lady Castlereaghová, kněžna Esterházyová a lady Seftonová, která – jelikož je nejstarší – je také nejvlivnější. Kdyby v roce 1816 existovalo Met Gala, ony by byly Anna Wintourová a měly moc rozhodnout, kdo je „in“ a kdo je „out“. „Á, Rebecco, jsem ráda, že jsem tě tu potkala. Doufám, že tvé šaty jsou hotové. Kde je Calpurnia?“

„Tady jsme, Marie,“ ozve se moje teta, zatímco schází po schodech následovaná paní Triaudovou. „Ty šaty jsou božské a Rebecce padnou jako ulité. A doplňky dokonale ladí se světlezelenou barvou jejích očí.“

Lady Ausonia a její matka tu scénu zmateně pozorují. Zdá se, že nečekaly, že by lady Seftonová mohla mít nějaký vztah ke mně a mé tetě.

„Hraběnko, jaká čest, že s vámi můžeme sdílet tutéž krejčovou,“ zasáhne okamžitě Ausoniina matka, dotčená nedostatkem pozornosti.

Lady Seftonová si přimhouřenýma očima prohlédne nejprve ji a pak Ausonii. „Připomeňte mi, kdo jste.“

„Lady Miranda Osbournová, manželka barona Louise Osbourna. A tohle je moje rozkošná dcera Ausonia.“

„Ach jistě,“ přikývne lady Seftonová s prázdným pohledem. „Rebecca má i péřový klobouk, že ano?“

Když Ausonia vidí, že hraběnka je očividně nepoznává, chce za každou cenu upoutat její pozornost. „Můj otec je skrz druhou manželku svého otce bratrancem ze čtvrtého kolena vévody z Wellingtonu.“

Vévoda z Wellingtonu je národní hrdina, který porazil Napoleona u Waterloo. Den po tom triumfu by každý dal kdovíco, jen aby s ním byl příbuzný.

Lady Seftonová přikývne. „Ach ano. Arthurova neteř… tedy jedna z mnoha.“

„Jak se daří hraběnce z Lievenu? To ona podpořila náš vstup do Almacku,“ pokračuje lady Osbournová.

„Zajímá se o politiku, jako vždycky,“ odpoví lady Seftonová a zaujatě zkoumá každý šev, lem a kraječku na mých šatech.

„Zrovna jsem Rebecce říkala, jak jsou bály v Almacku exkluzivní a jak těžké je být přijat, pokud se člověk netěší dokonalé pověsti.“

„Moje Rebecca často mluví rychleji, než myslí,“ omluví mě teta a věnuje mi přísný pohled.